Бронуен Уилямс
Омагьосаният остров

Превод от английски: Пенка Стефанова, Благовеста Георгиева, 1995

chitanka.info

1.

Септември 1830 г.

— Да пукна, ако в дни като тоя не ми се ще да паса овце! — промърмори старецът, нахлупи още по-здраво шапката си и подгони следващото подивяло от страх добиче към улея. — Дръж го, синко! И внимавай с рогата!

Предупреждението му обаче дойде твърде късно. Късорогото закачи Т’махо, раздра потната превръзка на челото и оголи един инч от скалпа му.

Минго, пастирът на Илайа, отстъпи чевръсто встрани, за да избегне бягащите копита. Т’махо, който се беше съгласил да им помогне само защото рибните пасажи нямаше да се появят, преди вятърът да смени посоката си, изруга и избърса с прашна ръка стичащата се по очите му кръв. Това не беше нито първата, нито последната му рана за деня. Слагането на белези на ушите на стадо полудиви говеда хич не приличаше на парти с чай даже и при най-благоприятни обстоятелства.

А днешният ден едва ли можеше да се нарече добър. Над пясъка беше надвиснала мараня, а от време на време се чуваше гръм от буря някъде далече в океана.

Тримата мъже бързаха да свършат работата. Илайа трябваше да тръгне, за да хване пощенското корабче, което малко преди това бяха мярнали да се отправя към пристанището на Кинъкийт. Още щом видя познатите платна, Илайа хукна към къщата, нахлузи бързо дрехите си, с които ходеше в града, и се върна.

Старецът застана по-далече от бъркотията, изтупа прахта от безформената си шапка, оправи яката на ризата и огледа внимателно подметките на ботушите си. Белязването беше мръсна и опасна работа даже когато помагаха и двамата най-добри говедари на острова.

Минго беше добър, но Т’махо, метисът, беше още по-вещ. Говореше се, че можел да прошепне нещо в ноздрите на коня и да го накара да легне и да се претърколи. Лошото беше, че младежът не обичаше да работи с добитък, а и решително отказваше да се цани при който и да било нормален човек.

— Ти ако искаш, върви, Илайа, пък ние тука ще свършим работата — рече покритият с белези Минго и изплющя с камшика над следващата кокалеста задница. — Хай-яайййй! Айде мърдай, проклето копеле!

Качен на рунтавия си товарен кон, той махна с ръка към високия мъж, който пазеше равновесие на оградата над улея, и се обърна да отдели следващото говедо от стадото.

— И гледай да режеш достатъчно дълбоко, хей! — подвикна Илайа към издрасканата до кръв и покрита с прах фигура, която размахваше острието.

Възседнал оградата, Т’махо се наведе и сграбчи следващото полудиво късорого. Едно плавно движение на зловещото острие и работата беше свършена. Той дръпна въжето, с което се вдигаше преградата, и говедото се юрна към свободата с възмутен рев.

Беше ред на следващото добиче. Един по-малко опитен човек може би щеше да бъде хвърлен встрани, когато уплашеното животно замахна с рога, но Т’махо се извъртя с лекота и силното му жилаво тяло удържа на подскачането и извиването на говедото.

Младежът улови погледа на Минго и за момент не можа да потули мислите си. Като всичките бели глупаци, и тоя умира да слага дамга на всичко, което пипне с ръка. Отваряй си очите, приятел, или и ти ще станеш негова собственост.

Минго се ухили от другата страна на грубо построения улей и подгони следващото добиче — той беше прочел мисълта в очите на приятеля си…

Минго знаеше и това, че приятелят му възнамеряваше с парите, спечелени през този ден, да си помогне за купуването на новата си лодка. Лодка, направена от бял човек, която щеше да се използва за търговия с други бели. Т’махо ненавиждаше бялата кръв в себе си, но не беше чак толкова глупав, че да се върне към риболова с дълбано кану, изплетена от лозови пръчки мрежа и бухалки, с които да гони рибата към капана си.

Илайа се качи на сивото като мишка муле Джейкъб и се приближи до двамата мъже.

— Мисля вече да вървя към пристанището! — подвикна той, за да надвие шума. — Много съм ти задължен, задето ни помагаш, Т’махо.

Думите му бяха подминати с мълчание, но Илайа изобщо не се изненада. Т’махо по принцип не обръщаше внимание на белите. На Илайа му мина през ума, че това нагло копеле можеше да помогне на давещ се, който потъва за трети път, но едва ли щеше да му подаде нещо да се избърше.

И все пак беше добър говедар. Най-добрият. Имаше някакъв подход към дивите коне, който можеше да се нарече направо магьоснически. Ако не бяха гръмотевиците от бурята далече в океана, които правеха стадото неспокойно, и ако мъжете не бързаха да свършат, преди Илайа да замине, този ден Т’махо може би щеше да мине без нито една драскотина.

Възседнал стария Джейкъб, Илайа О’Нийл зарея поглед към новото стадо и поклати прошарената си червена глава. Когато преди три седмици Снел му беше пратил вест, че мисли да докара едно малко стадо от Къритък, Илайа го беше предупредил, че пашата няма да стигне за толкова много говеда. В отговора си Снел беше съобщил, че стадото било такъв изгоден удар, че просто не могъл да се въздържи да не го купи.

Добичетата щяха да имат дяволски късмет, ако не започнеха в най-скоро време да гладуват.

Като равностоен съдружник в концерна за добитък „Снел-О’Нийл“, задължението на Илайа, освен това, че даваше земята, беше да осигурява доставките и да надзирава ежедневната работа. Снел, който като мирови съдия пътуваше много, се грижеше за покупките и документацията. Това беше добре дошло за Илайа, тъй като хич не обичаше да пътува, а и не го биваше много по писането.

Когато му дойдеше времето, Снел щеше да се оправи и с продажбите и двамата щяха да бъдат обезпечени до края на живота си.

Тъкмо бяха започнали да слагат белези на новото стадо, когато дойде вест от Снел Илайа да хване следващия кораб и да се срещнат на пристанището Тар на сушата. Тъй като времето нямаше да им стигне, Минго повика приятеля си Т’махо да помага. Но въпреки усилията на тримата мъже, все още тринадесет мъжки телета чакаха да бъдат белязани.

— Ама наистина ли не искаш да вземеш моя кон, Илайа? — провикна се Минго, а покритото му с белези лице се изкриви в гротескна усмивка. — Докато старото ти муле се дотътри до Кинъкийт, корабът ще замине и ще се върне още един път!

— Хич не се притеснявай. Джейкъб ще ме закара навреме, иначе няма да намери лакрицов бонбон в джоба ми, като се върна.

— Много ли време няма да те има? — попита Минго.

— Два дни нататък, един ден там и два обратно. Абе, да речем — една седмица.

— Ще видя тука да свършим с телетата.

— Много ще съм ти задължен, синко. Джейкъб ще се върне бързо. Да не забравяш от време на време да му хвърляш по някоя вила сено.

Минго винаги се грижеше за всичко, когато Илайа отиваше по работа на сушата; не че всъщност имаше за какво чак толкова да се грижи. Той беше добър човек. Илайа толкова беше свикнал с него, че дори не забелязваше белезите му.

Ако имаше възможност да избира, Илайа щеше да вземе на работа Т’махо, тъй като подозираше, че младежът беше много по-умен, отколкото изглеждаше на пръв поглед. Дори и само за това, че можеше да чете и пише. Някои казваха, че бил ходил в истинско училище на сушата, но това отдавна вече не можеше да се разбере със сигурност.

И Илайа като всеки човек обичаше независимостта. Лошото беше, че тя бе скъпа и дяволски трудна за постигане. Докато се придвижваше мудно по безплодния пясък към тесния път, който водеше пряко към селото, старецът умуваше над хорските капризи. Той никога не бе имал нищо против индианците. Дявол да го вземе, самият Илайа беше роден ирландец и почти никой нямаше нищо против това. Скъпата му покойна съпруга Матилда беше от Падстоу в Корнуол, а пък не бе имала нищо против ирландското в него.

Виж, неговата малка Ани беше родена тъкмо тук, в Северна Каролина. Скоро, съвсем скоро, закле се Илайа, докато навлизаше в подобната на джунгла горичка, разделяща неговата хиляда и тристаакрова ивица земя от селцето Кинъкийт, той щеше да се хване да стегне къщата си и да доведе дъщеря си в нея.

Е, не можеше да се каже, че момичето му липсваше кой знае колко, макар и понякога нощем да се чувстваше мъничко самотен. Все пак живееше съвсем сам. Компания му правеха единствено няколкостотинте глави добитък, безсловесното старо муле и противният петел.

Все пак той беше направил това, което предполагаше, че неговата Тилди би искала. Бе оставил малката Ани в онова луксозно училище, собственост на една свястна богобоязлива вдовица, която щеше да се погрижи дъщеря му да порасне и да стане прекрасна дама, точно както майка й.

Илайа кимна замислено. Точно тъй. Беше време да постеше старата си къща; може би и да построи още една стая. Даже щеше да направи ограда, за да може малката му Ани да си засади градинка. А след време Илайа щеше да се погрижи Минго да накара Т’махо да й хване от дивия табун, дето се скиташе из острова, едно хубаво малко пони и да го опитоми, за да може тя да ходи до селото, когато й хрумне.

Всъщност старецът дори не знаеше дали момичето умее да язди; а това беше само едно от нещата, които не знаеше за нея — собствената му дъщеря. Илайа отдавна се беше отказал да отиде до Хилсбъроу да я види. Постоянно изникваше това или онова и моментът все не беше подходящ.

Пък и трябваше да си признае, че напоследък се чувстваше доста объркан. Почти всеки път, когато се връщаше от среща със Снел, усещаше оня нетърпим сърбеж в мозъка, дето никакво чесане на главата не можеше да го прогони. Нещо като че ли не беше съвсем наред, ама проклет да беше, ако можеше да схване какво.

И все пак бе дошло времето да направи нещо за Ани. Сигурно беше пораснала, а едно голямо момиче имаше нужда да живее в истински дом, а не в училище. Още няколко години и Илайа може би щеше да започне да търси някой свестен трудолюбив джентълмен, нуждаещ се от съпруга, която умее да чете и пише. Тя щеше да е истинска гордост за стареца. Илайа нямаше нищо против да види някой и друг внук, преди да отиде на оня свят при своята Тилди.

Колкото до писмата на Ани, те бяха станали толкова изтънчени и пълни с модерни думи, половината от които човек не можеше да схване, че след време той като че ли беше престанал да се опитва да ги проумява.

„Първото нещо, като се прибера — помисли си благочестиво Илайа, — ще бъде да занеса писмата на Ани на госпожа Рейчъл и ще я накарам да ми ги чете, докато ги науча наизуст. Пък после, веднага щом Снел продаде добитъка и се поопарича, ще почна да строя на малкото си момиченце къщата, която заслужава.“

Илайа размърда неспокойно слабоватото си тяло на седлото и си спомни за къщата, в която беше родена дъщеря му. Принадлежеше на рода на Тилди и бе по-хубава, отколкото той би могъл някога да купи, но Илайа я поддържаше в добро състояние. Докато не я продаде.

— Боже, не бях много добър татко за моята малка Ани — промърмори той и обърна очи към небето. — Ама ти кажи на Тилди, че ще се поправя още щом се върна тука. — След това се покашля и прибави едно „амин“ от кумова срама.

Неизвестно по каква причина, днес неговата малка Ани изглеждаше по-близо, отколкото бе била от години. Илайа отдаде това на новопробуденото си съзнание. Той повдигна шапката и избърса потта от челото си. Спомни си деня, в който беше оставил дъщеря си в онова хубаво място с ограда от ковано желязо и нарисувана на ръка табела.

Страшно го беше заболяло, задето трябваше да остави Ани там, но го бе направил за нейно добро. Докато живееше в къщата, която беше делил с Тилди, и спеше на леглото, в което тя беше умряла в опита си да му роди син, той напълно бе забравил за съществуването на горкото дребосъче. После, в един от редките си трезви дни, Илайа прецени обстоятелствата и разбра, че трябва да направи нещо за Ани — поне защото го дължеше на Тилди.

Затова продаде къщата и даде парите на надутата стара ряпа, която държеше училището, преди да ги беше изпил, като си каза, че Тилди щеше да се гордее с него за тази му жертва.

Но, боже мой, сега Илайа виждаше, сякаш беше пред очите му, как малката му Ани щеше да си изплаче очите, молейки го да не я напуска. Тогава той й обеща да дойде да я вземе веднага щом изтрезнее достатъчно и намери мястото, което бе наследил на някакъв див остров, макар и да не бе чувал никога за него! Мислеше да се огледа ида намери купувач за земята и може би след това да се огледа още малко и да открие някое сносно място. Искаше да започне отначало някъде, където нямаше всяка съчка да му напомня за милата жена, която беше загубил.

Именно тогава дойде Снел с предложението си. Илайа дойде тук, в Банкс, където най-близката кръчма беше на един ден път с кораб, като си казваше, че след година-две, най-много три-четири, щеше да се върне и да доведе своята Ани.

Но годините отлитаха и той нямаше никаква възможност да помисли за каквото й да било друго, освен за никога несвършващите грижи по тая бъркотия от вонящи, противни и ревящи говеда.

До ден-днешен. Когато, незнайно защо, неговата Ани изглеждаше твърде близо.

Илайа отдаде това на времето. Горещите дни на късното лято винаги пораждаха бури тук, на Банкс[1]. Караха хората да се чувстват нервни и постоянно да поглеждат зад гърба си, за да видят какво е това, дето ги дебне.

Старецът прецени, че пощенският кораб отдавна вече беше свалил пощата, бе разтоварил на брега и бе натоварил всичко, което трябваше да превозва. Илайа пришпори Джейкъб да върви по-бързо. Когато стигнаха кея, той слезе на земята и удари мулето по задницата, за да го накара да се върне у дома. Корабът вече се готвеше да отплава.

— Задръжте малко, ей; мисля да идвам с вас! — провикна се Илайа и за двадесет и осем цента си купи едно сенчесто място на палубата и пълна чиния с това, което готвачът беше набъркал за вечеря.

Тъкмо когато старецът отплава на старата шхуна, която правеше курсове между Албимарл, Къритък и Памлико[2], една волска каруца се движеше мудно на север по пътя покрай пролива. Караше я рибар, който пушеше лула, за да държи комарите на разстояние, и возеше госпожица Ани О’Нийл, стара мома на осемнадесет и половина години, заедно с всичко, което тя притежаваше на този свят.

Ани подскачаше нагоре-надолу върху грубата дървена седалка и не за пръв път й се искаше да беше подплатила кльощавото си дупе с всички дрехи, които имаше, заедно с една възглавница! Вместо това, имайки предвид жегата, тя носеше една-единствена риза, лек корсет и почти най-хубавата си рокля, ушита само преди три години от една от старите премени на госпожа Бидлкуум. Износените места бяха покрити с ивици басма от избелелите завеси на дневната. Ани се надяваше да направи добро впечатление на баща си.

Каруцата подскочи на едно място, където приливът беше издълбал пясъка. Украсената с пера шапка на Ани се плъзна върху лицето й и тя я бутна назад, като нехаеше за пуешките пера. Беше ги накъдрила на парата от чайника, за да замести щраусовите, които госпожа Би запази за себе си.

— Скоро ли ще стигнем? — попита Ани за трети път.

— С’гичка.

С’гичка. Което означаваше скоро. Човекът беше казал същото още когато излязоха от пристанището на Кинъкийт.

Ани се замисли върху името, което беше изписвала върху пликовете в продължение на години. Вероятно беше индианско. Дявол знаеше какво означаваше, ако изобщо означаваше нещо. Може би „краят на света“. Момичето със сигурност не беше виждало нищо, което толкова малко да наподобява на истински град.

Както и да е, идването й тук не беше по собствен избор, макар и да го бе искала отдавна. Училището вече не съществуваше. Ани нямаше какво друго да прави, освен да продължи смело напред и да се надява на късмета си.

Господин Грей беше казал, че ще пътува няколко мили. Било по-пряко през блатото, но пътеката там била твърде тясна и мочурлива за каруца.

Ани отпъди с ръка една муха, която се беше заплела в изпоцапаните пера на шапката й. След това преглътна мъчително и примигна няколко пъти, за да прогони влагата в очите си. Татко, не можа ли поне да дойдеш да ме посрещнеш? Чак толкова ли не ме искаш?

Момичето си каза, че може би той не е получил последното й писмо. Сърцето й обаче шепнеше, че ако я обичаше, щеше да дойде да я вземе още преди години. Повечето от момичетата напуснаха училището, когато навършиха шестнадесет. Ани беше останала, надявайки се всеки ден Илайа да дойде да я вземе. Шиеше и се грижеше за по-малките момичета, за да не се чувства като товар за госпожа Би, но все пак бе толкова трудно да не губиш надежда, когато на хоризонта не се вижда нищо, което да те окуражи.

Трябваше просто да докаже на баща си, че той има нужда от нея. Тя бе образована и способна.

Каруцата мина през следващата бразда и Ани сграбчи шапката си с две ръце.

— Още колко остава? — попита тя.

Малко по-късно, зашеметена от петнадесетте дни пътуване с дилижанс и шхуна, Ани се втренчи невярващо в мрачната гледка пред себе си. Докъдето се простираше погледът й, нямаше нищо друго, освен пясък, вода и изсъхнала трева, ниски туфи зле подрязани храсталаци и тук-там подобни на ограда приспособления, които не ограждаха нищо. В далечината се виждаха цели акри, покрити с пасящи крави, които вдигаха облаци прах и възможно най-страховитата врява.

— Туй е то, госпожице. Тука живее старият Илайа. Оня там, на сивия кон, му е работник. Май че двамата с Илайа работят по новото стадо, дето Илайа го докара тая седмица.

Бавно, сякаш в мъгла, Ани поклати глава. Сигурно беше сбъркала острова. Сигурно господин Грей я беше докарал на погрешен адрес. Това не можеше да бъде мястото, където живееше нейният татко! Къде беше малката къщичка с два фронтона като тази от детството й? Единствените постройки, които се виждаха тук, бяха навес с три стени и провиснала порта; груба, обрулена от времето колиба, кацнала върху няколко тънки греди, и нужник, килнат като пиян на една страна, сякаш подрязан от същата ръка, която беше обработила и несиметричните храсти върху ниските пясъчни хълмове.

Ани зяпна учудено, когато една от кравите отиде бавно до най-голямата от постройките — тази, дето беше кацнала на гредите, — облегна се на единия ъгъл и започна да се чеше.

— Но къде живее татко? — попита момичето.

С поглед, в който имаше доста съчувствие, мъжът кимна към колибата, на която кравата сега търкаше плешивото място между двата си къси зловещи рога.

— Това тука е единствената къща, за която знам, госпожице. Илайа си я дигна по-височко от земята, че да не може приливът да я отнесе. Много умен човек е твоят татко. Голяма глава. — Ани се почуди малко ядосано как можеше по голямата глава да се съди за интелигентността на човек. — Аха. Построи я високо над прилива и изложена на вятъра. Човек, като поживее малко, разбира, че туй, дето не се огъва, се чупи.

В този момент обаче огъването и чупенето бяха последната й грижа. Това ли беше домът, който нейният татко бе обещал да построи? Спретнатата къщичка с фронтон, която Ани си бе представяла, обзавеждала, украсявала и обитавала през всичките тези дълги, самотни години, когато нямаше на какво друго да се осланя, освен на мечтите и на писмата на баща си един път в годината. А и те напоследък не представляваха нищо друго, освен няколко набързо надраскани реда.

Зашеметена, тя махна с ръка, за да пропъди една нахална муха. Може би все още сънуваше. Може би след малко щеше да се събуди и да се намери на третия етаж на училището на госпожа Би, в таванското помещение, където постоянно духаше, заедно с тринадесет малки момиченца на възраст между четири и четиринадесет години.

Тогава действителността я връхлетя с всичката си сила. В гърдите й се надигна срам. Ани си каза, че ако тя беше разочарована, как ли тогава се чувстваше баща й, след като е трябвало да живее по този начин през всичките тези години, за да може да я издържа при госпожа Бидлкуум.

Е, все пак ненапразно беше дъщеря на баща си! Щом той бе успял да живее тук, в тази окаяна пустош, значи и тя щеше да може. Още повече — щеше да подобри всичко тук. Нищо, че не беше научила кой знае колко за домакинството. Всъщност възможностите й се простираха в друго направление, но що се отнасяше до управляването на бизнеса, тя можеше да окаже неоценима помощ. Освен умението да борави с иглата и конеца, тя се бе научила да чете и пише, както и да смята толкова добре, колкото и всеки чиновник.

Можеше да се наеме икономка, както и готвачка. Може би също и някой, който да се грижи за доенето, пилетата и градината. Не че Ани не искаше да се занимава с това, но според госпожа Би нейното истинско призвание бе доста далече от кухнята и животинския двор.

— Е, добре — рече бодро тя. — Господин Грей, много съм ви задължена, задето ме докарахте, а-а… до дома. Сигурна съм, че татко е ужасно зает, иначе щеше да дойде да ме посрещне.

Старецът кимна мълчаливо и отмести поглед от пощенския кораб, който се изгубваше бързо към хоризонта. Ако Ани се надяваше да получи успокоение от него, можеше да продължи да се надява. Тя повъртя в ръце протритата си дамска чантичка и се почуди дали щеше да бъде уместно да му предложи някакво възнаграждение. Само че не можеше да си позволи да му даде много. Беше похарчила почти всичко, за да плати пътуването си, оскъдната храна и тънките неравни сламеници в странноприемниците по пътя.

— Ако Илайа още не е подредил място за тебе, госпожице, можеш да останеш при мен и Рейчъл. Не сме богати, ама ще се радваме да споделиш покрива и трапезата ни.

„Не — реши Ани, — той едва ли очаква възнаграждение.“ От цялата фигура на мъжа се излъчваше гордост, въпреки приведените рамене и загрубели от работа ръце. Ани се усмихна топло и отклони поканата на стария джентълмен. За момент слабото й бледо лице се озари с рядка красота.

Без да се взема предвид возенето с волската каруца, беше й дошло до гуша от милостиня. Още на девет години бе научила значението на думата „беден“ от табелата пред училището на госпожа Бидлкуум за бедни момичета. От онзи момент беше решила сама да си изкарва прехраната. Постепенно бе научила, че тези, които можеха да си плащат, го правеха. С онези, които не можеха, се отнасяха как да е. Госпожа Би обичаше да казва, че Господ я е благословил с голяма празна къща, а тя знаела християнското си задължение.

В училището на госпожа Би нямаше ръце, които да остават бездейни и да създават работа на дявола. Задачите биваха разпределяни според възрастта и способностите. След първата година от престоя й там за Ани беше решено, че дарбата й е в шиенето и грижите за малките деца.

Когато момичето порасна и придоби повече опит, госпожа Би започна да продава продукцията й чрез един магазин в Хилсбъроу, като й даваше по двадесет и пет цента на месец. Останалото отиваше за издръжката и обучението й, макар и Ани винаги да бе приемала, че баща й плаща всичко това, когато изобщо се замисляше по този въпрос.

Красива жена с неопределена възраст, госпожа Би не търпеше въпроси относно бизнеса си. Вярваше искрено в това, че човек трябваше да изпълнява задълженията си с всички сили. Един ден обаче избяга с някакъв търговски пътник от Филаделфия и изостави тринадесетте си ученички, течащата отвсякъде съборетина, която не можеше да се отоплява, и планина от дългове.

Кредиторите връхлетяха като ято лешояди, за да измъкнат от къщата всичко, което представляваше някаква стойност. Като неофициална помощничка на госпожа Би, на Ани се падна задължението да издири малкото роднини, да се погрижи момичетата да бъдат настанени, както се полага, и да намери сносни домове за останалите.

Всичко това й беше отнело почти шест седмици, през които всяка нощ се беше молила да получи отговор на припрените си писма към баща си. Когато такъв не дойде, тя просто направи това, което трябваше да се направи. Взе малкото вещи, останали от кредиторите — разкривен метален чайник, две тенджери, нащърбена порцеланова чаша за чай, кошница за яйца без дръжка, в която събра скъпоценните си принадлежности за шиене, и два чифта избелели от слънцето брокатени завеси — в замяна на обещаваната, но никога неполучена заплата, и се зае да уреди проблема сама.

И ето я сега тук.

— Ще се радвам да те закарам до мястото, дето работят със стадото — предложи Джакария Грей, след като закара каруцата до колибата на кокили и стовари нещата на Ани на земята. Вместо стъпала, пред вратата беше поставен огромен пън, чиято повърхност бе подравнена и приличаше на платформа. Грубовато, но удобно, стига краката на човек да бяха дълги пет фута.

— Сърдечно ви благодаря, но ако татко не се върне, докато си разопаковам нещата, може да отида да го посрещна.

Джакария се вгледа втренчено в шумната прашна дандания в далечината. След това спря очи на куфара и най-различните вързопи, натрупани на входа на мизерната колиба и мълчаливите му съмнения проличаха.

— Сигурна съм, че вътре изглежда по-добре, отколкото отвън — каза Ани с пресилена веселост. Изобщо не беше сигурна в това, но никога нямаше да обиди баща си, като навири нос пред неговата къща. Ако беше очаквала нещо повече, то това бе нейна, а не негова грешка. Горкият татко, сигурно се беше лишавал от адски много неща, за да я издържа в училището на госпожа Бидлкуум!

„Толкова богато, колкото не можеш да си представиш и в най-смелите си мечти“ — беше й писал той за деловите си отношения с господин Снел първия път. О, татко, защо не ми каза истината? Никога не съм мечтала за богатство, исках само двамата с теб отново да бъдем семейство!

Но чистата истина беше, че ако господин Снел не бе дошъл навреме с предложението си, баща й нямаше да отиде на добър край. След като умря майка й, Илайа не правеше нищо друго, освен да скърби и да пие. Ани осъзнаваше това въпреки петгодишната си възраст. Ако беше намерил поне малко щастие в тази забравена от Бога пустош, тя трябваше само да се радва за него.

Тъй като старият рибар като че ли не изпитваше желание да си тръгне, Ани се опита да покаже към къщата благосклонност, каквато далеч не чувстваше. Докато събираше сили да влезе вътре и хвърли поглед в новия си дом, кравата, която си чешеше главата, излезе иззад ъгъла и подуши подозрително полата на момичето.

Ани се сепна и отскочи назад с писък. Кравата отстъпи и изрева възмутено. Едно пиле, кацнало на покрива, се стресна и полетя. Ани се почувства така, сякаш се беше събудила по средата на кошмар. Нищо наоколо не беше реално.

— Сигурна ли си, че не искаш да дойдеш с мен у дома, госпожице?

— О, не, благодаря ви. Аз… ами това е, по-добре да започвам да си подреждам нещата — каза тя с лъчезарна усмивка, която й струваше почти последната частица кураж.

— Той, Илайа, сигурно ще си дойде с’гичка. Инак, ако имаш нужда от нещо, Минго ще ти помогне.

Какво ли означаваше инак? Че татко й нямаше да си дойде с’гичка? Ани кимна, сякаш разбираше всичко напълно.

— Тоя Минго е работник на баща ти. Не става много за гледане, ама е здрав като хвойнов корен.

— Разбира се — промърмори Ани. Обземащата я паника заплашваше всеки момент да отстъпи на истерията. Стомахът на момичето изкурка силно.

Кацнал, на твърдата седалка на волската каруца и хванал здраво юздите с мазолестите си ръце, Джакария чу това и се ухили:

— Май си малко гладна, а? Кажи на Илайа да ти изпържи барбунови воденички, туй ще те направи да се чувстваш като възродена. Айде да си вървим у дома, Парис Франс.

Ани гледаше след каруцата, теглена от вола със странното име Парис Франс, и се чудеше дали на света има нещо, което да я накара да се почувства възродена.

Барбунови воденички ли?

Най-сетне бе сама — тя се обърна и влезе вътре с уморено приведени рамене. Когато очите й попривикнаха към сумрака, слисването й нарасна. Привдигна полите си, за да не се допират до неравния под, и огледа внимателно новия си дом. Това й отне не повече от две минути. Имаше две стаи — едната за спане, а другата — за всичко останало. Никакъв салон, никаква дневна. Нямаше и помен от трапезария, нито дори стая за миене.

Колкото до мебелите, имаше легло, чийто дюшек беше целият на буци, и три твърди стола, от които само един притежаваше облегалка, а и на нея й липсваха две пръчки. Приспособление от камъни и тухли в ъгъла явно беше нещо като огнище, ако можеше да се съди по втвърдената мазнина по плочата пред него.

Ани продължи огледа си с нарастващо учудване. От един пирон на стената висеше желязна пиростия. На поличката имаше тенекиена кутия с кибритени клечки, малка черна лакирана кутия — вероятно пълна с чай, дървена дъска за рязане, оловно канче и една нащърбена бяла глинена чаша.

Под полицата имаше три гърнета. Едното беше празно, като се изключат няколкото зрънца кафява захар и върволицата малки червени мравки. В другото имаше царевично брашно в сравнително добро състояние според неопитния поглед на Ани.

Тя повдигна любопитно капака на третото гърне и побърза да го затвори. Развалена риба! Милостиви боже, защо ли баща й държеше това гърне? Когато живее сам, един мъж може да придобие някои мърляви навици, но все пак — развалена риба…

По-късно щеше да се оправи с това. Може би беше стръв за някакъв капан, макар че бог да е на помощ на което и да било животно, което би могло да бъде привлечено от такава воня.

— Е, добре! — каза решително тя. Ани имаше свои собствени похвати за належащите проблеми. Тези похвати й бяха помагали много през всичките години от живота й и сега нямаше да позволи на някакво си малко разочарование да й се изпречи на пътя.

Първо обаче щеше да изпие чаша чай; ако изобщо имаше такъв в кутията. Също така трябваше да види дали щеше да успее да запали огън в малкото мръсно огнище и да открие източника за питейна вода.

Той се оказа един варел, пълен с дъждовна вода, хлъзгав от мъха и гъмжащ от ларви, който се намираше под разкривения улук зад къщата. Ани загреба една тенджера вода, като се чудеше с какво да я прецеди, и започна да събира дърва от купа зад дънера. След това се върна вътре и хвърли разделените пънове в огнището. Всъщност досега никога не й се бе случвало да пали огън, което изглеждаше смешно за една жена на нейната възраст, но огънят в кухнята на училището никога не бе оставян да изгасне, а Куки, икономката, се грижеше за камините в другите стаи. Разбира се, спалните и класните стаи не се отопляваха. Просто всички се обличаха по-дебело.

Едва ли щеше да бъде чак толкова трудно. Дървото гореше, а баща й имаше достатъчно дърва. Имаше и кибрит, колкото и скъп да беше той. От какво повече можеше да има нужда човек?

Ани взе от полицата лакираната кутия, като се надяваше чаят да е поне малко пресен. Само че вътре нямаше чай. Имаше писма. Момичето разпозна собствения си почерк и взе най-последното, в което беше писала на баща си за закриването на училището. Пликът дори не беше отворен.

Озадачена, тя взе следващото… и следващото. След първите няколко писма, писани преди години, нито едно не беше отворено. А тя толкова много се бе гордяла с тях!

Ани си помисли за часовете, които беше прекарала да ги съчинява — да не говорим за парите от шиенето, които беше пропиляла за пощенски разходи. Момичето захлупи глава върху масата и заплака.

— Е, това поне обяснява всичко — рече тя след няколко минути. Сълзите бяха разточителност, която момиче като нея не можеше да си позволи. Отново изпълнена с решителност, тя избърса очи, издуха носа си и се зае да си намери някое ъгълче, което да нарече свое.

Докато Ани се устройваше в новия си дом, Минго и Т’махо привършиха с белязването на стадото. След това се запътиха неохотно към заграждението зад навеса, за да кастрират няколкото мъжки телета, които Илайа беше отделил.

Белязването не беше чак толкова кърваво, нито дори твърде болезнено, ако се направеше бързо и с опитна ръка. Никой не обичаше белязването, макар че поне Минго виждаше някакъв смисъл в това. Вече твърде много собственици на добитък използваха пограничните острови за естествен корал.

Но кастрирането беше гадна работа. В него имаше нещо противно, макар че и двамата знаеха, че бе необходимо зло. Всеки човек с поне капка здрав разум предпочиташе да отглежда скопени животни, отколкото самци.

И двамата мъже нямаха търпение да привършат работата и да си поплуват хубавичко, за да измият мръсотията, потта и кръвта от себе си.

— Бурята се е отдалечила от брега — забеляза Минго.

— Това е хубаво, иначе щях да танцувам със светкавиците — отвърна Т’махо и махна с ръка, за да пропъди мухите от покритото си с кръв теме. Имаше нужда от едно добро изтъркване със солена вода, за да не му се възпалят раните. Ако старата Етауак откриеше, че се е наранил, щеше да го завърже и наложи с един от мехлемите си, който със сигурност щеше да го довърши.

— Онуй там, дето завива покрай върха, не е ли каруцата на Джакария? — посочи с глава Минго към набраздената пътека, която вървеше успоредно с брега.

— Сигурно е дошъл да търси Илайа. Трябва да са се разминали.

После и двамата престанаха да забелязват каруцата, която се изгубваше в далечината. Вместо това, вниманието им се съсредоточи върху работата, която имаха да довършват.

— Абе и аз като всички обичам говеждо, а пък от биковете не става хубаво месо; ама кълна ти се, Т’махо, страшно я мразя тая работа.

Ани беше намерила метла и тъкмо се оглеждаше за кофа, когато чу врявата. Момичето опря метлата на стената, скочи на пъна, а след това на земята и отиде да види какво става. Очевидно татко й си беше дошъл и имаше много работа зад навеса. Тя събра полите си и забърза по посока на шума.

— Татко, изненада! Ето ме и мен!

[1] Най-западният остров на Канадска Арктика, наречен на сър Джоузеф Банкс, английски ботаник и изследовател. — Б.пр. ↑

[2] Проливи на Атлантическия океан, близо до Северна Каролина. — Б.пр. ↑

2.

— Хей, вие! Какво си мислите, че правите? — кресна Ани към двамата полуголи диваци, които се опитваха да крадат кравите на баща й.

Да ги откраднат ли? Та те направо се опитваха да ги изколят пред очите й! О, това беше ужасно! Къде ли беше баща й? Тя изтръска престилката си и се втурна към дървената порта:

— Махайте се оттук веднага, иначе ще кажа на татко и той ще накара да ви арестуват!

Вбесена, тя подскочи първо на едната, а после на другата си страна, като се опитваше да спаси едно теле, което изтича край нея, ревейки с цяло гърло. Неблагодарното животно обаче я блъсна на земята, напълни очите й с пясък и се втурна през отворената порта, сякаш дяволът го гонеше по петите.

Ани примигна няколко пъти, за да махне песъчинките от очите си и чу ругатни. Май че някой й извика да си пази главата, но всичко ставаше твърде бързо, за да го разбере. Телетата се блъскаха и мучаха, докато Ани се опитваше да се изправи на крака. Тя се огледа като в мъгла и прониза с обвинителен поглед мъжа, които беше застанал по-близо до нея.

— Къде е баща ми? — попита момичето. — Отговори ми на минутата!

Двамата мъже не й обърнаха внимание, сякаш я нямаше. Останалите в заграждението телета правеха отчаяни усилия да избягат, а отвън няколко големи крави се въртяха в кръг, мучаха и размахваха късите си остри рога.

Ани се изправи като струна и се опита да потисне гнева си. Нито един от двамата злодеи не носеше върху себе си достатъчно дрехи, за да се спази поне някакво благоприличие, а и малкото облекло, което имаха, беше мръсно и изпръскано с кръв. Хванати на местопрестъплението, тези нагли дяволи продължаваха работата си, сякаш бяха в пълното си право.

Е, ще видим това!

С разбъркана червена коса, от която се сипеха пясък и фиби, Ани извади от оградата един кол, висок почти колкото нея. След това го стисна здраво и се хвърли в битката, преди да беше изгубила смелост, като залиташе под тежестта му.

Това бяха кравите на баща й! Господин Грей го бе казал. И ако татко й не беше тук, за да ги отбранява, тогава тя трябваше да го направи заради него. Ани си помисли мрачно, че независимо дали й харесваше или не, тя вече беше замесена в отглеждането на говеда.

Момичето изчака удобен случай и се приближи предпазливо към негодника, който се опитваше да повали една от горките си жертви. Ани хвърли бегъл поглед към зловещо изкривеното му лице и потрепери. Дали той изобщо щеше да усети удара й? Беше едър като вол и изглеждаше с не по-малко твърда глава. Ами ако само го зашеметеше? Той можеше в гнева си да се обърне към нея и…

По-добре щеше да бъде, ако съсредоточеше вниманието си върху другия мъж. Този с ножа. Той поне беше достатъчно висок и един точен удар можеше да го повали. Освен това негодникът се опитваше да пререже гърлото на едно от горките телета и някой трябваше да го спре.

Макар че всъщност той като че ли не се беше обърнал към гърлото, а по-скоро към другия край.

Във всеки случай на това трябваше да се сложи край. Макар и все още да залиташе от дългото си пътуване по море, Ани застана разкрачено в коварно мекия пясък, стисна още по-здраво кола, затвори очи и замахна:

— Ето ти, лош крадецо! Ей сега ще те науча как се убиват татковите крави! А сега и двамата се махайте оттук, преди да…

Той обаче не се свлече на земята. Вместо това се залюля на обутите си в мокасини крака и промърмори нещо, което приличаше на тихо „уф!“. Ани го гледаше ужасено. Той се обърна с лице към нея и я прониза с толкова студен поглед, сякаш очите му бяха две парчета лед. Лицето му беше покрито с мръсотия и нещо като червена боя, която се стичаше по едното му широко мускулесто рамо. Бойни краски? Ани никога преди не бе виждала изрисуван индианец, но беше чувала страшните приказки за старите времена.

Но защо не падаше той? Ани го бе ударила достатъчно силно. Тя потрепери. Внезапно беше почувствала студ, въпреки трептящия от жега въздух на късния септември. Известно време двамата стояха като замръзнали; високият светлоок дивак, чиито мускули блестяха на слънцето, и дребната червенокоса жена, облечена в изпоцапана рокля от избелял плат за завеси.

Точно тогава телето усети, че вниманието на мъжа е отвлечено. То махна с глава, за да се освободи и хвърли къч със задните си крака. Ударът попадна точно зад коленете на дивака с ножа. Дивакът се катурна, като по пътя си се удари в Ани и двамата се приземиха в бъркотия от поли, фусти и ругатни. Докато падаше, погледът на Ани ненадейно попадна на мъжа с покритото с белези лице, който тъкмо хукваше след бягащото теле.

Злодеят се смееше!

Преди да успее да каже и дума, върху лицето на Ани се спусна една твърда длан, която притисна главата й в пясъка. Ръката имаше соления вкус на кръв. Ани се опита да хапе и между зъбите й заскърцаха песъчинки. Останала без дъх, тя започна да се бори. Опита се да зарита диво с крака, но те бяха заплетени в няколкото пласта поли. Ани заблъска раменете му, но кожата на дивака беше толкова хлъзгава, че юмруците й се пързаляха по нея. Имаше нужда от малко въздух! Част от паниката й като че ли беше достигнала до огромния мъж, който лежеше върху нея, защото тъкмо когато съзнанието й се замъгли, ръката на лицето й се пооткрехна. Все още покриваше устата й, но поне носът и очите и бяха свободни.

Ани напълни зажаднелите си дробове с въздух и погледна към злодея със зачервени от сълзи очи и пълни с пясък ресници. Той бавно махна ръката си от устата й. Дългите му пръсти се плъзнаха по брадичката и обвиха шията й.

Ани не можеше да си спомни някога, от самото си детство, да е имала толкова близък контакт с човек, било то мъж или жена. Той я докосваше, и то по цялото тяло!

— Ще ме убиеш ли? — прошепна тя.

Дивакът я погледна така, сякаш беше някаква чудачка. Дали изобщо беше разбрал думите й? Може би не говореше английски и явно беше очарован от косата й. След това се сети за зловещия му нож. О, милостиви боже! Той искаше скалпа й!

Тя се заизвива, но по този начин само успя да го намести повече между краката си. Мерзавецът не правеше никакво усилие да й спести поне част от тежестта си, а лицето му…

Да, лицето му. Ани имаше усещането за нещо странно в това лице. Тя разсеяно осъзна, че чертите му не бяха чак толкова страшни. Носът му беше извит, с разширени ноздри. Челото му бе високо, челюстта — квадратна и здрава, а устата му… Момичето се втренчи в устните, които бяха само на сантиметри от нейните. Колко странно!… Никога преди не беше обръщала внимание на устните на човек.

Тя разтърси глава, за да прогони завладялата я непозната магия. Сигурно беше от липсата на въздух. Ани си каза, че той не беше нищо друго, освен един жесток дявол, убиец на говеда. Беше противен и тежък, а самата миризма на плътта му караше вътрешностите й да потреперват.

Момичето отново го подуши. Кожа, дим от огън, мускус и пот, и над всичко това — металната миризма на прясна кръв.

Дали всички мъже миришеха така? Татко й миришеше на тютюн за лула, а проповедникът — на одеколон. Освен до стария Чарли, който се грижеше за конете и двора на госпожа Би и който миришеше на джин и тор, Ани никога не се бе доближавала толкова близо до мъж, за да го подуши.

Тя си пое още веднъж въздух и се опита да запази самообладание, което при създалите се обстоятелства беше невъзможно. Никога през живота й не й се бе случвало да се допре до толкова много гола плът.

Тогава проклетият му дявол раздвижи краката си и Ани почувства прилив на надежда, но вместо да я освободи от тежестта си, той притисна корема си до нейния. Това й причини още по-голямо объркване. Девойката потрепери и вцепенена от страх, се втренчи в светлите му хипнотизиращи очи, молейки го безмълвно да пощади живота й.

Колко странно! Ани неочаквано доби впечатлението, че той иска да й каже нещо, само че момичето не знаеше какво.

След това мъжът отново се размърда и очите му сякаш потъмняха. Не, очите не можеха да променят цвета си. И все пак Ани можеше да се закълне, че току-що бе станало точно това.

Дивакът не правеше никакво усилие да се надигне. Внезапно обхваната от отчаяние, Ани започна да рита. В резултат обаче той преметна крак върху нейния и го прикова в топлия мек пясък. Беше толкова твърд, горещ и тежък!

Ани забрави да диша и всичко наоколо затрепери като далечен мираж.

Мъжът беше индианец. Сивоок индианец. Девойката никога преди не беше виждала индианци, но бе абсолютно сигурна, че те трябваше да имат тъмни очи. Ани внезапно се окопити и изви цялото си тяло в усилие да отхвърли натрапника встрани.

— Махни се от мен! — рече задъхано тя. — Ако ти е мил животът, ще се пръждосаш оттук, преди татко да се върне и да те одере жив!

След това сграбчи единственото парче гола кожа от тялото му, до която успя да се докопа и го ощипа с всички сили.

Дивакът извика и оголи правилните си бели зъби. Ани се почуди дали нямаше намерение да й прегризе гърлото, но преди да успее да го ощипе отново, той се надигна и я освободи.

Въздухът нахлу в дробовете й твърде бързо и главата й се замая. Тя се опита да се изправи, но мъжът, вместо да се отдръпне, стъпи от двете страни на талията й.

За свой ужас Ани усети, че гледа втренчено към онази част на мъжката анатомия, за съществуването на която никоя почтена жена не смееше да си помисли, камо ли да зяпа. През ума на момичето мина, че мъжете и жените бяха устроени коренно различно. Това поне беше очевидно, въпреки че от кръста надолу дивакът беше покрит с мръсни и изпръскани с кръв панталони от еленова кожа.

Ани затвори очи и изстена. След това усети някакво движение и отново ги отвори. Нападателят й беше отстъпил назад, но все още я гледаше втренчено. Като ястреб плячката си.

Девойката се изчерви и издърпа полите си надолу, като се молеше наум той да не бе разбрал мислите й. Господи, лицето й направо щеше да се запали от срам! Тя се изправи с мъка на крака и се зае да изтърсва пясъка от дрехите и косата си, без да обръща внимание на кръвожадния злодей, който се беше облегнал лениво на оградата и я наблюдаваше.

Сърцето й все още биеше бясно. Беше ядосана и изплашена, но щеше по-скоро да умре, отколкото да покаже това!

— Само почакай да кажа на татко! — промърмори тя, докато завързваше разхлабилите се връзки на корсета си.

Дивакът изрече нещо на неразбираемия си език, което звучеше твърде скверно. Без да се опитва да намери фибите, които несъмнено бяха завинаги изгубени в пясъка, Ани се обърна и изхвърча оттам.

Т’махо гледаше объркано след червенокосата. Можеше да се закълне, че това, което току-що се беше случило, бе невъзможно. Само че едва ли гневът или дори презрението можеха да накарат плътта му да запулсира така при допира си до женствените й бедра.

— Илайа май ще има повече бикове, отколкото си е мислил — рече Минго, който пристигна, яхнал товарния кон. След това кимна към къщата. — Каза ли й къде е отишъл старецът?

— Тя не ме попита.

— Дявол да го вземе, Т’махо, ами че тя си помисли, че татко й работи тука с нас! Да не би да не знае, че е отишъл отвъд пролива?

Т’махо сви рамене.

— И без туй скоро ще разбере. — След това с мъка откъсна поглед от мястото, където беше изчезнала жената, и се обърна към приятеля си: — И хич недей да си мислиш да излизаш от водата, докато не се измием от тая мръсотия.

— Ама сигурен ли си, че само заради това искаш да скочиш в студената вода?

— Иендаре йекау. Докато стигнеш до плитчините, аз вече ще съм се върнал обратно.

Минго се засмя, без ни най-малко да се обиди, задето го бяха нарекли дебела дъртофелница. Двамата имаха навика след усилната работа през деня да се разхлаждат на прибоя. Когато морето се надигаше, приятелите често следваха вълните до самия бряг. Това поне за малко отвличаше вниманието им от ежедневните грижи.

— Айде да вървим тогава. Малката ще се оправи и без нас.

Когато Ани се върна в къщата, беше твърде потресена, за да може да разсъждава трезво върху случилото се, а още повече върху значението му. „Татко ще се оправи с престъпниците, когато се върне“ — каза си тя и пое дъх. Това безспорно беше най-лошият ден от целия й осемнадесет и половина годишен живот!

Момичето взе метлата от мястото, където я беше оставила, когато беше отишла да види откъде идва врявата, отпусна се уморено на един от столовете и се загледа втренчено в купчината багаж, натрупан до вратата. Всемилостиви боже! Не само беше почувствала допира на гола мъжка плът, но и беше усетила дъха и миризмата му! Според госпожа Би мъжете бяха създания на дявола и жената не трябваше да го забравя под страх от смъртна опасност.

Ани въздъхна. Изобщо госпожа Би можеше да говори с часове за мъжете. По онова време момичето бе разбирало едва половината от думите й, но не се бе замисляла кой знае колко върху тях. Все пак не биваше да й се отрича, че беше права поне за едно нещо.

Девойката се вгледа втренчено в очукания куфар, който бе стоял в продължение на толкова години до леглото й и бе служил за склад на малкото й вещи. Той изглеждаше също толкова уморен и окаян, колкото се чувстваше и тя. Но тъй или иначе, трябваше да го разопакова, дори и само за да извади нещо, което да облече, когато стане време за лягане.

Тази й мисъл докара следващия проблем. Леглото. Сламеник може би, но преди да си направеше мястото за спане на пода, трябваше да намери сапун и леген или може би ведро. Решително отказваше да затвори очи, преди да е изтъркала всеки сантиметър от дъските на двете стаи!

Може и да не знаеше да готви. Твърде рано беше решено, че Ани О’Нийл и кухнята бяха две несъвместими неща. Месото ставаше жилаво, маслото не искаше да избива и ако имаше нещо, което да може да се разлива, разваля или прегаря, то тя неизбежно го правеше.

Може и да не знаеше много за кравите и пилетата, защото старият Чарли се грижеше за тях, както и за двете кончета, които служеха за ходене на църква и пазаруване. Може и дори да не беше особено опитна в пазаруването, защото обикновено госпожа Би правеше това, когато носеше да продава красивите изделия на Ани.

Но всеки глупак можеше да търка пода!

Вече се стъмваше. Ани лисна последната кофа с мръсна вода през вратата, отстъпи назад и огледа доволно мокрите подове. Беше поизмила и мебелите, но беше необходимо нещо повече от едно добро търкане, за да може колибата да се превърне в свестен дом.

Докато разтриваше схванатия си гръб, погледът й случайно се насочи през прозореца навън и видя двама мъже, които преваляха ниските дюни покрай брега.

— Татко? — прошепна обнадеждено тя, макар и да беше вътрешно убедена, че баща й никога нямаше да се появи на публично място в такъв скандален костюм.

Това отново бяха онези двама диви индианци. Явно не се бяха задоволили да откраднат кравите на баща й, ами и се връщаха да видят още каква пакост могат да сторят.

Не! Не и ако зависеше от нея!

Ани спусна и залости капаците на прозорците. След това затръшна тежката врата и тъй като нямаше резе, се облегна с цялата си тежест от вътрешната й страна.

След като не се виждаше светлина, те можеха да си помислят, че къщата е празна. Мили боже, дано да решат, че е отишла в града! Дано да си помислят, че…

— Ей, дъщерята на Илайа! — извика един глас от тъмнината вън.

А, значи те познаваха татко й! Значи през цялото време са знаели чии крави крадат!

Е, ако си въобразяваха, че могат да постъпят така и с дъщеря му само защото бе сама и беззащитна, скоро щяха да разберат, че грешат. Ръженът, с който възнамеряваше да халоса първия, който дръзнеше да престъпи прага, щеше да ги убеди в глупостта на такова начинание.

Вратата беше здраво залостена. Вътре изглеждаше тъмно като в катран и страшно. Докато чакаше следващата стъпка на диваците, Ани почувства как главата й се замая. „От горещината е — каза си тя. — А може би и от вонята на говедата и други по-лоши неща.“

От другата страна на грубата дървена стена се чуваше тихо мърморене. Какво ли се готвеха да направят сега?

След няколко минути гласовете заглъхнаха. Ани чу цвилене на кон в далечината. Страхът в гърдите й отстъпи на триумф, твърде голям за малката й победа.

Все пак измина доста време, преди тя да си позволи да отвори прозореца, да си постеле сламеника и да смени мръсната си рокля с проста тънка нощница.

Когато изминаха два дни, Ани изпадна в паника. Татко й все още не се беше върнал. Девойката започваше да си мисли, че му се бе случило нещо. Ами ако онези двама крадци на добитък го бяха ранили и оставили сам-самичък някъде в тази ужасна, прежуряна от слънцето и гъмжаща от мухи пустош?

Ани реши да тръгне да го търси. Тя погледна към стария мускет, облегнат в ъгъла под една мръсна престилка, но реши, че с метлата щеше да бъде по-безопасно. Поне можеше да й служи да пропъжда кравите.

Момичето стъпи върху пъна пред колибата, засенчи очите си с ръка и започна да оглежда хоризонта. От едната страна лежеше зелената гъсто залесена площ, която господин Грей беше нарекъл „блатото“. Ани знаеше, че зад това място се намираше селцето Кинъкийт. Освен това блато, целият остров, докъдето се простираше погледът, се състоеше от плажен пясък, изпъстрен с кравешки тор, бодливи кактуси, оскъдна дива трева и недорасли храсти. Зад всичко това до самия хоризонт се простираше безбрежният Атлантически океан. През първата сутрин Ани бе отишла до брега по горещия пясък и дълго се бе чудила на безкрайността му.

От другата страна на тясната ивица земя се намираше проливът Памлико, който беше прекосила, за да дойде тук. Двете водни пространства бяха само на миля едно от друго и ако това беше целият остров, Ани нямаше за какво да се притеснява. Но за съжаление земята се простираше на север и краят й не се виждаше, а и момичето нямаше начин да разбере колко още площ имаше на юг след селцето Кинъкийт.

И навсякъде, където и да погледнеше, имаше рогати крави! Именно в този момент две от тях бяха нагазили до корем в пролива точно срещу къщата и опашките им изплющяваха от време на време като големи ветрила от пера.

Ани ги гледаше мрачно и се чудеше дали водата беше толкова хладна и освежаваща, колкото изглеждаше. Тази сутрин девойката беше облякла една фуста по-малко и бе сложила най-тънката си рокля от бял димитен плат със зелени поли, изрязани от страничните ивици на една от старите одежди на госпожа Би.

Ако скоро не се захладеше, Ани можеше дори да се откаже от корсета. Един от първите уроци, които момичетата на госпожа Би научаваха, бе, че поддържането на високо ниво на спретнатост е първата стъпка към високо ниво на държане. Ани обаче подозираше, че дори и госпожа Би щеше да разхлаби корсета си и да смъкне чорапите чак до глезените си, ако трябваше да се измъчва малко повече в такъв нездравословен климат.

Момичето примижа от блясъка на слънцето върху водата и замаха към една от големите крави, която започна да блъска с глава по-малка.

— Ей, ти там! Спри веднага! — извика Ани.

След това огледа още веднъж монотонния пейзаж, очаквайки баща й да се покаже отнякъде. Беше правила това в продължение на дни. Ако той не си дойдеше скоро, щеше просто да й се наложи да накара онова грозно старо муле в обора, да я отведе до селото.

— Хей, спри, ти казах! Не бъди такъв грубиян!

Тя захвърли метлата, скочи от високия пън и се запъти през дълбокия пясък към брега. Когато стигна до водата, двете крави бяха престанали да се бият с рога и се бяха придвижили към брега.

И тогава, точно пред очите й, голямата кафява крава скочи на гърба на малката и започна да я бие по рамената със зловещите си копита.

Ани изгуби търпение, изтръска престилката си и изкрещя:

— Отвратително същество! Веднага престани, чуваш ли? Ще й счупиш гърба!

Защо, за бога, й се налагаше да се грижи за стадо глупави животни, когато през целия си живот не бе притежавала дори и плюшено куче?

Сигурно имаше пастир… Какво ли беше онова име, което господин Грей спомена? Милър? Мило?

— Минго! Господин Минго!

Последния път, когато Ани се беше качвала на четириного, бе в годината, когато умря майка й. Един от съседите беше купил пони на сина си и баща й настоя да я качи на седлото. Тя се бе плъзнала на една страна веднага щом той отдръпна ръката си. Но тогава си беше за тогава, а сега си беше за сега. От онова време не беше научила нищичко за язденето, но поне краката й бяха достатъчно дълги, за да могат да обгърнат корема на мулето и да й попречат да се плъзне настрана.

Знаеше и малко за юздите, тъй като един или два пъти беше наблюдавала стария Чарли. Но гледането и вършенето бяха две различни неща. След дълги усилия Ани най-сетне успя да постави горе-долу правилно това нещо на главата на мулето. То не я ухапа и девойката прие това като доказателство в своя полза. Както и да е, животното успя да я катурне два пъти. Ани го прекара до отсрещната стена, избута до него един сандък и му се закани страховито, ако само посмееше да мръдне с ухо. След това се качи отгоре му и сграбчи здраво късата му грива, докато се опитваше да запази равновесие.

— Добре, господинчо, сега ще трябва да ме закараш до селото. Ти трябва да намериш пътя, защото аз съм сигурна, че не го знам. Ако изобщо притежаваш някаква интелигентност, ще ни улесниш и двамата.

На всичкото отгоре онова проклето пиле, което Ани беше следвала с часове, за да открие полога му, сега беше кацнало на подпокривната греда и надаваше крясъци, сякаш цялата тази работа бе една огромна шега.

Мулето, изглежда, бе склонно да се отправи към средата на блатистата местност. Ани си спомни думите на господин Грей, че там имало пътека към селото, но предпочете да върви по пътя, който вече знаеше. Последното нещо, от което сега имаше нужда, беше да се загуби в гората. Използвайки серия от подръпвания на юздите и ритници, девойката насочи мулето към пролива.

Щеше да бъде чудесно, ако срещнеше баща си по пътя, но не таеше особени надежди това да се случи. Ако беше някъде наблизо, господин Грей сигурно вече щеше да му е казал за нейното идване и той веднага щеше да се върне у дома.

Преди всичко обаче трябваше да намери някого — може би онзи господин Минго, ако той изобщо беше тук — и да го доведе, за да накара да престанат онези крави да се бият. Никога преди не си беше представяла, че животните могат да бъдат толкова проклети! Нищо чудно, че момичетата постоянно мърмореха, задето трябваше да помагат на стария Чарли в доенето.

Въпреки бавната стъпка на мулето, пътуването до Кинъкийт изглеждаше много по-кратко, отколкото това до владенията на баща й върху волска каруца. Парис франс? Ако не беше толкова разтревожена, Ани може би щеше да намери това име забавно, но и сега, както и тогава, тя имаше да мисли за много по-сериозни неща.

Къщите бяха малки, но все пак някак по-големи, отколкото й бяха изглеждали преди това. Първото й впечатление от селото бе повлияно от факта, че бе живяла до истински град, в триетажна къща. Освен това по пътя си на изток беше минала през столицата на щата.

Ани преброи петима мъже, които стояха на брега, две жени, които работеха в градина, и момиче на около нейната възраст, което простираше чаршафи. Момичето изглеждаше най-подходящо за заговаряне.

— Добро утро — поздрави Ани и дръпна юздите, точно както беше виждала стария Чарли да прави, когато спираше колата пред църквата.

Момичето се усмихна. Беше пълничко и хубавко, макар и да му липсваха два зъба.

— Ти сигурно си Илайовата Ани — рече срамежливо то.

Ани се представи и каза, че сигурно господин Грей е споменал името й. Момичето, което се казваше Дулси Скарбъроу, обясни, че наистина господин Джакария бе споменал името й, че старият Илайа беше говорил за нея и че всички наоколо познаваха мулето на баща й, Джейкъб.

— Само дето си мислех, че, си мъничка. Много лошо, че татко ти трябваше да замине със същия кораб, с който ти дойде. Видях го как шибна стария Джейкъб по задницата и скочи на борда на пощенската шхуна точно когато ти и господин Джакария се отдалечихте оттам.

— Татко е отишъл някъде?

— Само отсреща през пролива. От време на време отива там, но никога не се бави дълго. Ужасно ще се радвам, ако дойдеш да живееш при мен и нашите, докато Илайа се върне.

Момичето нито за момент не бе откъснало поглед от роклята на Ани. По едно време девойката си помисли, че може би броеше бодовете.

— Много любезно от твоя страна, но по-добре да си остана там и да наглеждам всичко, докато татко се върне. Всъщност сега си спомних, че господин Грей ми спомена за някакъв си господин Минго. Каза ми, че ако имам нужда от помощ, трябвало да се обърна към него. Мислиш ли, че можеш да ми кажеш къде се намира той?

Дулси кимна към двамата мъже под огромния дъб. След това се ухили и лешниковите й очи проблеснаха дяволито:

— Ей го там.

После се изкикоти, вдигна следващия чаршаф и го метна на въжето. Ани си пое дълбоко дъх и понечи да накара мулето — Джейкъб ли беше? — да се придвижи в правилната посока. Не смееше да слезе, защото се страхуваше, че никога повече нямаше да успее да се качи на гърба му.

Тъй като до този момент беше твърде заета да опазва градината на семейство Скарбъроу от Джейкъб, Ани не бе имала време да погледне към двамата мъже. Сега обаче го направи.

— О, не! — прошепна тя и лицето й пламна от срам. Само не отново онези двамата! Само не онези, които…

Онези, които беше обвинявала в…

— Джейкъб, извади си муцуната от зелето и се обърни — промърмори Ани.

Нямаше изход, трябваше да се извини и да помоли за това, за което бе дошла. Ако единият от двамата наистина беше работник на баща й, тогава тя може би бе сбъркала относно намеренията му.

„Всъщност — помисли си Ани със свит стомах, докато се приближаваше към двамата мъже със загорели тела — аз съм напълно сигурна в това.“ Сега, когато двамата изглеждаха по-чисти, те изобщо не бяха толкова страшни, дори и този с белезите.

Другият беше по-страшен. Нима си бе помислила, че очите му са студени? Та те бяха изгарящи! Гледаше към косата й, която Ани не бе имала време да среше и вдигне. След това погледът му се спусна към коленете й, които се показваха между фустата и закърпените й чорапи. Тази противна пола изобщо не беше ушита за яздене на проклетото муле и постоянно се плъзгаше нагоре! Девойката я придърпа отново надолу.

— Кой от вас двамата е господин Минго? — попита тя с най-властния си глас, който всъщност изобщо не звучеше властно.

Всеки от двамата мъже кимна към другия. Заприличаха й на малчугани, които се чувстваха виновни за изчезналия сладкиш и се опитваха да си прехвърлят вината един на друг. В гърдите на Ани се надигна раздразнение и тя продължи:

— Добре, няма значение кой от вас казва истината. Може ли другият да дойде с мен? Господин Грей ми каза, че ако имам нужда от помощ, преди татко да си дойде, да се обърна към господин Минго — и аз го правя. Имам нужда от помощ, това е.

Двамата се втренчиха в нея така, сякаш говореше на непознат език. А Ани беше сигурна, че поне единият от тях говореше кралския английски толкова добре, колкото и тя. Нали тогава я беше нарекъл „дъщерята на Илайа“?

Вбесена и объркана, девойката се размърда нетърпеливо на седлото. Джейкъб прие това като знак да се обърне към зелевата градина на семейство Скарбъроу и Ани се принуди да дърпа юздите и да извива тялото си, за да го върне в обратно положение. Когато най-сетне успя, рече натъртено:

— Моля ви! Кравите на татко се бият, а аз не мога да ги спра. Един голям бик се опитва да убие друг, като го бие с рога, а след това скача на гърба му и го блъска с копита по раменете.

Тъй като не последва отговор, тя прокара пръсти през косата си и промълви под нос една лоша дума. Поне си мислеше, че беше лоша. Всеки път, когато малката Беки я изричаше, Ани я караше да си мие устата със сапун.

— Слушайте, имам нужда от помощ! Онези крави се държат лошо и ако някой не ги спре, те ще се избият!

— Джейкъб обича лакрица — проговори мъжът с белезите, но неизвестно защо, погледът й продължаваше да се връща към този със сивите очи.

— Джейкъб обичал лакрица? Това пък какво общо има? Не ме ли чухте? Току-що ви казах, че две от татковите крави се опитват да се избият; татко не е там, за да ги спре, а мен отказват да ме слушат. Бихте ли направили нещо, моля?

— Трябва да са се посгорещили — отговори мъжът с белезите.

Ани го погледна с недоумение:

— Да са се посгорещили? Разбира се, че са се посгорещили! Кой от нас не е? Това сигурно е най-горещият септември в историята. Моля ви, не можете ли просто да дойдете с мен?

— Бикът покрива кравата, жено!

Напълно объркана, Ани почувства, че ще се разплаче. Нима никой не искаше да й помогне? Ако това беше всичката помощ, която можеше да очаква от човека, за когото се предполагаше, че е работник на баща й, значи трябваше да се примири, че в най-скоро време ще види горката малка крава на кървава каша.

— Те се чифтосват, жено, чифтосват се! — извика мъжът и двамата избухнаха в смях.

Ани почувства как по лицето й плъзна топлина. Тя отвори уста, затвори я рязко и започна да дърпа юздите на Джейкъб, докато той разбра какво се иска от него и тръгна.

Докато седеше на седлото с лице, което още малко и щеше да получи мехури от плъзналата по него горещина, проклетото старо добиче, дето обичаше лакрица, се насочи към празното място, направо към къщи.

Когато тръгна към блатистата местност, Ани дори не се опита да го спре. Може би ако се изгубеше за седмица-две, нещата щяха да се оправят от само себе си. Татко й щеше да се прибере у дома, кравите — да престанат да се бият, а онзи, подигравателният сивоок дявол, щеше да се задуши в собствената си лошотия. Освен това…

— О, каква гадост! — промълви тя, когато смехът им продължи да я преследва чак до влажните зелени сенки.

3.

— Значи сега ще трябва да хукнеш след изчадието на Илайа и ще ме оставиш да вадя рибата сам — каза Т’махо, чието добро настроение бързо се изпаряваше. Двамата мъже стояха и наблюдаваха сивото муле, което се отдалечаваше към блатото, и дребната червенокоса жена, подскачаща като чувал с картофи на гърба му.

— Няма защо да бързам. Сигурно сега бикът си е свършил работата и си пасе най-спокойно. Тая жена не разбира, че в някои работи е по-добре да не си пъхаш носа. Като свършим тука, ще ида да й кажа да не се меси, щото може да й се случи нещо. Дотогаз Джейкъб ще се е дотътрил дотам.

— Тая жена е глупачка — промърмори Т’махо.

— Е, сигурно не е глупава, само невежа.

— Невежа и безполезна като всички жени.

Минго погледна внимателно лицето на приятеля си и се запита не за пръв път колко ли време щеше да е необходимо на Т’махо да си прости, задето половината кръв във вените му беше от бял човек.

— Хайде, приятел, още ли си сърдит на тая жена, задето искаше да спаси собствеността на баща си? Недей да бъдеш толкоз докачлив!

Мина му през ума, че може би беше по-добре да изпрати Т’махо да поучава тази жена. Тъй като живееше между приятели, Минго понякога забравяше какъв ефект можеше да има видът на лицето му върху непознати. А жената О’Нийл и без това бе достатъчно плашлива.

Т’махо се облегна на дънера на прояденото старо дърво и втренчи замъглените си очи след червенокосата. След това се сепна, хвърли сърдит поглед през рамо и попита:

— Ще ходим ли да вадим рибата или ще стоим тука цял ден да раздуваме клюки? Ако беше едно време, един мъж досега щеше да е уловил рибата, а жена му да я е изкормила, почистила от люспите и опушила.

Минго се усмихна и покритото му с белези лице се изкриви гротескно:

— По-лесно е да се говори, отколкото да се вади риба от мрежата. Ама щом искаш да се върнеш към едно време и да убиваш всяка риба със заострена пръчка…

— Ако реша да се върна към старите времена, то ще да е само за да ти одера въшлясалата кожа — заплаши го Т’махо със смях, което му се случваше рядко. Двамата хванаха дръжките на голям кош и се запътиха към една от мрежите; единствената, откъдето рибата можеше да се извади без лодка.

— Като вдигнем мрежата, ще ида да видя какво става с жената. Дано тоя път да не ми залоства вратата.

— Сигурно ще направи точно това. Казвам ти, че тая жена е глупачка.

— Х-м-м! — промърмори по-ниският от двамата и тъмнолешниковите му очи проблеснаха дяволито. Приятелят му имаше непреодолими предразсъдъци. Т’махо беше научил много уроци през младия си живот, но явно още не се бе научил да се огъва с вятъра.

— Дъбът не става по-слаб от туй, че дава на вятъра-господар да го оформя — забеляза привидно нехайно Минго.

Т’махо посочи към едно гигантско изсъхнало дърво, застигнато от нахлуващите води на пролива:

— Нито пък кедърът е по-малко мъртъв от това, че се е поддал на чуждата стихия.

Минго се наведе и вдигна един син рак, който плаваше на повърхността, усмихна се на яростно тракащите му червени щипци, а след това го върна обратно във водата.

— Може и да си прав, приятел, ама може и да не си.

Когато нагазиха на известно разстояние от брега, една малка фигура се появи до самата вода и извика след тях:

— Т’махо! Етауак каза, че трябва да дойдеш веднага!

Без да й обърне внимание, Т’махо продължи да гази, докато водата не стигна до набедрената му превръзка. Етауак, старицата, отгледала неговата полусестра Сакета и прибрала в дома си младия Т’махо, когато баща му го беше отхвърлил, постоянно предявяваше някакви претенции. Ако не й се угодеше, тя бе склонна да прави ужасяващи пророчества, никое от които, доколкото му бе известно, не се беше сбъднало досега.

Минго обаче извика в отговор:

— Само да изпразним тая мрежа и ще дойдем, Сакета!

— Етауак каза веднага! — изкрещя дребното, облечено в басмена рокличка момиче.

— Тя казва, че Етауак е казала веднага — повтори сухо Минго на приятеля си.

— Тая старица е лаукаумо — промърмори Т’махо.

— Луда или не, но знае как да те накара да й играеш по гайдата.

Т’махо го погледна гневно:

— Аз не играя по гайдата на никоя жена.

Минго само се ухили и продължи да шляпа в плитчината. Малкото хатораски, които все още говореха стария език, я наричаха лаукаумо, но всъщност тя не беше нищо повече от една самотна стара вдовица. Преструваше се, че притежава способности, които най-вероятно нямаше; правеше чай от бодлива зеленика, вареше силна билка от жълъди и забъркваше мехлеми, за да се изхранва. Тя беше надживяла собствените си деца и бе приела под покрива си тези на покойната млада жена, наречена Литъл Фийт. Сакета беше взета в дома на Етауак като бебе, а Т’махо — като момче на тринадесет лета. На шестнадесетгодишна възраст той се беше преместил в свое собствено жилище, но все още се грижеше за старицата и своята полусестра, Сакета.

— Т’махо! По-добре се върни! Веднага!

Минго хвърли поглед през рамо и спря копнеещ взор на красивото тъмнооко момиче, застанало до глезените във водата.

— Сестра ти започва да става досадна.

— Всички жени са досадни — рече сухо Т’махо.

Но Минго обичаше сестрата на приятеля си още от деня, когато я беше намерил, сгушена под туфа водни тръстики. Момичето плачеше, защото кожата й била тъмна, а косата и очите — черни като на майчиния й народ, вместо светли като на баща й. Той беше английски моряк и подобно на бащата на Т’махо, бе останал на острова точно толкова, колкото да направи дете на Литъл Фийт.

През годините Минго бе помагал на приятеля си да се грижи за детето, което не бе лека задача, защото Сакета беше дива като вятъра. Твърдоглава, дяволита и гальовна, от нетърпимо дете тя се беше превърнала в нетърпима млада жена. И Минго все още я обичаше, независимо че го беше унижавала толкова пъти пред цялото село.

— Т’махо! Идваш ли? — изкрещя тя сега.

— Кажи на Етауак, че ще я навестя, когато свърша с мрежите! — извика Т’махо в отговор. Мразеше да повишава глас. Това му напомняше за една руса жена, която му беше казала, че има обноските на див индианец, когато веднъж той бе минал през къщата на баща си с момчешки триумфални крясъци.

— Тя иска да направи един илач! — извика Сакета от брега. — Трябва да й уловиш видра! Мъжка видра!

Минго се ухили и започна да разплита една риба-игла от мрежата между плитчините.

— Мъжка видра, а? Май че скоро в селото ще имаме още едно гърло за хранене.

Т’махо поклати развеселено глава и раздразнението му изчезна. Всички знаеха за мехлемите и магиите на старата Етауак, нито един от които — поне доколкото си спомняха хората — не беше оказал желаното въздействие. Костта от пениса на видра, стрита и смесена с пепел от дяволска леска и стрити семена от лисичо грозде, заедно с подходящи заклинания, направени при лунно затъмнение, според нея трябваше да върнат месечния цикъл на жената.

Т’махо се почуди нехайно коя ли от жените от селото се беше промъкнала в колибата на Етауак под предлог, че иска да си купи чай от бодлива зеленика, и й се бе помолила да я избави от нежелания товар.

На третия си ден на острова Ани вече беше научила колко зле бе подготвена дори и за най-дребните домашни задължения. Наистина можеше да изплете дантели, нежни като паяжина, а бодовете й бяха толкова фини, че не се виждаха. Но светлите й мечти за лакирани подове и турски килими, за лъскав порцелан в махагонов бюфет и свое собствено малко писалище, където можеше да помага на татко си с документацията — защото дори и в бизнеса с отглеждането на говеда имаше някаква документация, — именно тези мечти бяха умрели в деня, в който тя беше стъпила на този брулен от ветровете, гъмжащ от мухи пустинен остров!

Беше толкова гладна, че пъпът й се бе залепил за гръбнака. Така казваше малката Беки; тя имаше най-непочтителния език за едно петгодишно дете, който Ани беше чувала. При спомена за скъпоценната си безобразна малка хитруша девойката почувства как брадичката й затрепери. Беки й липсваше. Всички й липсваха, дори и госпожа Бидлкуум, с която не бе никак лесно да живееш в съгласие.

Но най-вече й липсваше сервирането по две солидни яденета на ден, докато тя не трябваше да прави нищо друго, освен да проверява дали всички ръце са достатъчно чисти и всички главици почтително приведени, докато госпожа Бидлкуум чете молитвата.

А сега не само че нямаше кой да й готви, ами и нямаше какво да готви. Също и пари, дори и да знаеше къде се намираше най-близкият пазар. А даже и да имаше храна и някой, който да й покаже как да си я наготви, изникваше проблемът с тази ужасна камина! Тя или отказваше да гори, или ако гореше, коминът не искаше да дърпа и изпълваше стаята с дим. Ако пък се случеше да дърпа, огънят лумваше така, сякаш се канеше да опожари Йерусалим.

Може би и баща й да имаше килер, но Ани все още не го беше открила. Предния ден тя изхвърли навън гърнето с развалената риба, натрупа отгоре му пясък и го затъпка, но като че ли нищо не можеше да задуши упоритата воня.

Спасението бе само в царевичното брашно. Беше го опитала варено, после препечено. Даже се бе опитала да направи нещо като хляб, но явно й липсваха някои от основните съставки. Когато го извади от пещта, той беше овъглен отвън и тестен по средата.

Не й стигаха всичките тези несгоди, ами я тормозеха и безбрежният пясък, мухите и комарите. Варелът за вода беше пълен с ларви, а на Ани вече толкова й се повдигаше от миризмата на тези проклети крави и развалена риба, че й се плачеше.

Но така или иначе тя все пак сега беше тук след всичките тези години и имаше възможност да създаде дом за татко си.

Първото нещо, което щеше да направи, бе да го накара да я научи как да получава яйца от пилетата и мляко от кравите. Беше нарекла пилето Куийни с надеждата да го приласкае да й даде малко яйца. Обаче след два дни преследване на проклетото пиле тя намери само една мишка, паяк, малка красива мида на розови капки и мръсотия по подметките на обувките си и трябваше да ги почиства с пясък, вода и сапун, а после да ги суши на слънце.

Колкото до доенето на кравите, големите грозни твари или бягаха от нея, или навеждаха рога и мучаха, а тези неща естествено не бяха кой знае колко окуражаващи. Въпреки че, ако трябваше да се говори честно — което Ани винаги се опитваше да прави, — даже и някоя от тях да й предложеше бит каймак в порцеланова купа, тя си нямаше и най-беглата идея как да си го вземе.

Ани се бе научила да смята бързо, да чете и пише, преписвайки всяка известна на човечеството пословица по сто пъти. Беше изчела всички глави на Библията, включително и онези, които не трябваше; заедно с книгите на най-горната полица на библиотеката, поставени там, за да бъдат на достатъчно голямо разстояние от младите невинни създания. Сега девойката считаше себе си за изключително добре образована.

Ха! Ако госпожа Би беше учителка на място, щеше да се погрижи всяка от ученичките й да премине през всички домакински задължения.

Памона Джайлс свиреше на пианото, нищо, че то беше ужасно разстроено. Бе прекарала година в преподаване на уроци по музика и пеене на останалите момичета. Ръкоделията й бяха истински позор, а в кухнята беше същата трагедия като Ани.

Ани пък можеше да изсвири някой акорд на пианото, ако животът й зависеше от това, но пък беше изплела дантели оттук до Китай и поръбила достатъчно волани, за да украси всяка пола в Северна Каролина. Отдавна вече бе изгубила бройката на якичките, бонетата и ризите, които беше скроила, подгънала и ушила, но бе сигурна, че е избродирала толкова сини птици и рози, че да напълни райската градина. И каква полза имаше сега от това? Навън имаше цели акрове, покрити с крави, а тя не можеше да си издои дори и чаша мляко!

Но най-лошото беше, че се чувстваше самотна. Такова нещо не й се бе случвало никога преди. Татко й трябваше да се е върнал досега, дори и ако наистина беше отишъл до сушата. Ани беше поканена на два пъти да отиде да спи в селото, но й се струваше, че ще постъпи някак предателски, ако просто затвори вратата и си отиде.

И все пак се изкушаваше да го направи. Тъй като всъщност през целия си живот бе живяла сред шумно и жизнерадостно, напълно женско домакинство, сега й липсваше някой, с когото да си поговори. Само мисълта за двамата мъже и противния им смях, който я бе преследвал на излизане от селото, я въздържаше да не се върне обратно.

Единият от тях — този с белезите — беше пристигнал малко преди да се стъмни. Ани го наблюдаваше как нахрани Джейкъб и мина на кон през стадото, но когато почука на вратата, някакъв необясним страх я задържа да не отговори веднага. Когато събра достатъчно кураж, за да го покани да влезе, той отново си беше отишъл.

Още по-добре. Вместо да се отзове, когато го беше помолила, той бе дошъл, когато беше сметнал за удобно. Ани и без това имаше достатъчно проблеми, за да се занимава с такъв инат. Джейкъб напълно й стигаше.

А ако беше дошъл другият…

Нямаше значение. И той беше същата стока. Дано поне сега, когато хората от селото знаеха, че тя е тук, някой да я посетеше. Дулси Скарбъроу изглеждаше очарована от роклята й. Може би някой ден щеше да дойде насам и да доведе своите приятелки; щяха заедно да си поседят и поприказват за мода и шиене и Ани можеше да им сервира…

Е, да…

Но нямаше значение, дори и да свършеше, като започнеше да си говори сама като старата госпожица Хопсапъл; дори и да умреше от глад и по гроба й да поникнеха кактуси, никога нямаше да помоли за помощ господин Минго и ужасния му приятел!

Ани вече се бе научила да си прави нещо като каша, което беше почти вкусно, когато му сложеше малко сол. Тъкмо разбъркваше сместа в тенджерата, видя една фигура на кон да изниква от горичката и да се отправя към къщата.

Първата мисъл на Ани беше, че това е баща й. Тя хвърли лъжицата и изтича към вратата.

— Татко! — извика девойката, когато излезе навън и скочи на пъна, махайки като луда.

Но колкото повече се приближаваше ездачът, толкова повече помръкваше лицето й. Това не беше баща й. Не и с тази синя басмена пола и бяла набрана блуза, вързана с жълта ивица плат на талията. Не беше дори и Дулси Скарбъроу, защото имаше дълга и блестяща черна коса.

И все пак това означаваше компания. След една седмица говорене само с животните, които продължаваха да не й обръщат внимание, Ани би се съгласила на какъвто и да е събеседник.

Застанала на входа, тя приглади косата си с длани, като в този момент й се искаше да беше отделила повече време за тоалета си. Косата й винаги бе имала склонност да се къдри, но напоследък бе станала направо неудържима. Ани беше започнала да я завързва с парче плат от кошничката си за шиене, след като бе загубила повечето от фибите си в деня, когато се беше натъкнала на онези двама зли диваци.

— Добро утро! — извика девойката.

Гостенката бе младо момиче, хубавичко като картинка. Очевидно беше индианка и за момент Ани се почуди дали не я беше изпратил господин Минго. Беше го видяла на няколко пъти да върви из стадото, но без да направи нов опит да се приближи до къщата.

— Ще влезеш ли вътре да се поразхладиш и изпиеш чаша вода?

— Търся Джаксън Снел — рече гостенката, вдигна глава и огледа внимателно хоризонта над пролива, сякаш очакваше да го види да се приближава по водата.

— Господин Снел ли? — Ани като че ли си спомняше господин Джакария да казва, че господин Снел е деловият партньор на баща й. — Няма го тук. Баща ми сигурно може да ти каже къде да го намериш, но и него го няма.

Хубавичкото мургаво лице придоби раздразнително изражение:

— Старият Илайа е заминал с пощенския кораб, това всеки го знае. Не търся него; търся господин Снел.

На Ани и се струваше, че всички знаеха неща, които не бързаха да й кажат. Само че сега не му беше времето да мисли за това. Толкова беше бързала при излизането си от селото онзи ден, че дори не се беше сетила да попита накъде бе заминал баща й и кога трябва да се върне.

Ани покани гостенката си вътре и се сети, че деловият партньор на баща й беше също и мирови съдия. Може би горкото дете — защото непознатата наистина бе невръстна — имаше някакви неприятности.

— Страхувам се, че не съм служител на съда — рече Ани с тъжна усмивка, — но са ми казвали, че съм много добър слушател. Ако мога да направя нещо за теб, само ми кажи.

Без дори да прекъсне хода на мислите си, Ани отново влезе в старата си роля да отвлича вниманието на малките деца, за да успокои страховете им. Много от малчуганите, които идваха в училището на госпожа Бидлкуум, бяха разстроени по един или друг начин от страх или мъка. Както и да е, това дете изглеждаше по-скоро развълнувано, отколкото тъжно или изплашено.

Явно обаче имаше нужда от някого, а Ани бе тук. Беше чудесно отново да се почувства необходима, да си спомни, че има поне едно нещо на света, което е способна да направи, дори и само да предложи приятелско рамо и съчувствие.

Сакета огледа изпитателно червенокосата жена, без да изпуска от очи нито една подробност от жълтата раирана рокля с панделки и бродираната муселинена престилка. Косата й беше къдрава. Сакета винаги си бе мечтала за къдрици, но нейната собствена коса беше права като тръстика.

Коя ли беше тази? Дали идваше от града, където живееше Джаксън? Дали и тя му беше специална приятелка?

Ревността запали фитил, който започна да тлее. Може би той харесваше повече зелени като на котка очи и коса с цвят на ръжда, отколкото блестяща черна коса и кожа с цвят на стара слонова кост. Сакета изсумтя презрително и си каза, че всяка жена, дори и старата Етауак, щеше да изглежда хубава в такава фина рокля и с къдрава коса.

Но след това Сакета си спомни защо беше дошла и ревността й заглъхна. Когато идваше насам, бе толкова сигурна, че Джак щеше да бъде тук! Имаше нужда от него, и то веднага! Щом веднъж го намереше и му кажеше за бебето, той щеше да я отведе със себе си в неговата къща. Там щеше да има подове от полиран камък и огледала във всяка стая, а Сакета щеше да носи коприна и дантели и да пие шоколад от фина чаша с изрисувани по стените цветя, донасяна всяка сутрин от прислужница, която щеше да я нарича „госпожо“. Та той почти й го бе обещал, нали?

Сакета се сепна и пое грациозно чашата с вода. След това обаче развали ефекта, като я погълна нервно и толкова бързо, че хлъцна.

— Би ли желала още? — попита Ани, като държеше покритата с кърпичка кана с прецедена дъждовна вода.

— Да, моля.

Сакета си каза, че трябваше да действа много хитро. Това сега не беше просто детска игра. Трябваше да намери Джак, преди Т’махо да я бе настигнал! Платноходът му не беше в пристанището и тя се надяваше мъжът да бе хвърлил котва някъде близо до къщата на Илайа и да бе дошъл тук. А вместо това, беше намерила тази глупава жена, която не можеше да й свърши никаква работа!

Тя се изправи неспокойно и закрачи напред-назад, като поглеждаше ту през единия, ту през другия прозорец. Всеки момент брат й щеше да се втурне в незалесената местност и да открие следите й — беше сигурна в това! Т’махо можеше да проследи и птичка във въздуха.

Това, което момичето не знаеше, бе как така толкова бързо беше научил за бебето. Сигурно Етауак му беше казала. Той никога нямаше да се досети сам, тъй като и самата Сакета беше разбрала скоро, пък и бебето спеше именно в нейния корем!

Но Т’махо знаеше, иначе защо щеше да я преследва през блатата с оня свой поглед? Беше извадила голям късмет, задето го беше видяла първа. И защо точно сега се беше усъмнил? От седмици насам Сакета се бе държала добре, както никога досега; от самия ден, когато Джак й беше казал, че я обича и иска да се ожени за нея.

Е, всъщност не със същите думи, но откакто я беше научил как да бъде жена, постоянно й казваше колко е красива и как пази образа й в сърцето си всеки път, когато отплава от острова; и че тя трябвало да обещае да пази тяхното необикновено приятелство в тайна. Иначе Т’махо щял да разбере и да се опита да ги раздели, като я накара да се омъжи за някой от неговите приятели индианци. Омразата на брат и към белите беше известна на всички.

Така че тя бе пазила тяхната тайна и двамата бяха продължили да се срещат далече от любопитните очи всеки път, когато Джак идваше на острова. Междувременно Сакета се държеше много, много добре.

Може би твърде добре. Старата Етауак бе започнала да подозира нещо. Когато месечният цикъл на Сакета бе спрял и тя бе попитала Етауак за причината, старицата я беше погледнала толкова особено! Беше я накарала да изпие някакъв гаден илач, от който се бе покрила цялата с обриви, но цикълът й така и не дойде. Тогава Етауак беше поискала да знае кой лош мъж бе тършувал под полите й, за да й направи бебе.

Сакета беше толкова слисана, че едва успя да отрече. За щастие беше изпечена лъжкиня и каза на Етауак, че цикълът й бил спрял, защото сънувала как една голяма змия я преследва нагоре по клоните на едно дърво в блатата. Всеки знаеше, че сънуването на змии можеше да заключи вътрешностите на човек; тогава защо да не можеше и цикълът на жената да спре?

Веднага щом можа да се измъкне, Сакета забърза към пристанището, за да види дали платноходът на Джак не е там. Когато се оказа, че го няма, тя тръгна към къщата на Илайа. Надяваше се Джак да беше докарал стареца обратно и все още да беше тук. Понякога, когато пристанището беше пълно с натоварени с дървен материал шлепове, той хвърляше котва наблизо. Просто трябваше да го намери и да му каже за бебето, за да може да я отведе със себе си, преди Т’махо да я настигнеше! Защото ако брат й я намереше пръв, нямаше да има никаква сватба! Т’махо почти никога не загубваше самообладание, но тя го познаваше добре. Беше готова по-скоро да се изправи лице в лице с шест светкавици или торба, пълна с диви котки, отколкото да му каже, че си е взела бял мъж за любовник.

— Ако има нещо, което мога да направя за теб… — започна червенокосата. Седеше с плътно прибрани колене и благоприличие скръстени на скута ръце.

Каква глупачка! Как ли щеше да реагира, ако Сакета й кажеше истината?

Както и да е, идеята вече беше започнала да се оформя в ума на индианката. Тя се отпусна на един стол и въздъхна драматично. Жената може и да не беше достоен противник за Т’махо, но ако успееше да го задържи достатъчно дълго, Сакета щеше да избяга и да се скрие, докато Джак дойдеше да я вземе.

Изминаха няколко минути в мълчание. Ани беше чула мъчителната въздишка и я бе намерила доста нетипична за тази ранна възраст. Предполагаше, че гостенката й не е на повече от петнадесет, а може би и година по-малко.

Червенокосата се покашля и направи още един опит да предразположи непознатата:

— Изглежда, нещо те тревожи. Може би искаш да поговорим за това?

По лицето на момичето пробяга мигновено лукаво изражение.

— Ами… става дума за съпруга ми — рече колебливо индианката.

— Ти си омъжена? — Явно детето беше по-голямо, отколкото изглеждаше. — Да не би съпругът ти да има някакви неприятности и да си дошла да търсиш съвет от съдията Снел?

— О, не, не е това! — Сакета отново скочи на крака и закрачи из стаята, като мяташе нервни погледи към прозореца. — Той… той ме бие, нали разбираш? Страхувам се, че може да направи нещо на бебето.

Ани зяпна от удивление:

— Твоят съпруг бие теб и детето ви? Как може един мъж да върши такива лоши неща?

Но знаеше. Това можеше да бъде само Многото Пиене. О, тя неведнъж беше чувала тъжни истории от някои от горките сирачета, чиито кошмари бе успокоявала. Многото Пиене винаги намираше и изваждаше на повърхността слабостите на мъжа — били те мързел, комар или жестокост.

— О, не… Искам да кажа, че все още нямам дете. Аз… съм бременна — каза сериозно Сакета. Вече знаеше всичко за тези неща. Сутринта, когато повръщаше след закуска, Етауак й бе обяснила.

— И таз добра! Но ти сигурно имаш роднини, които биха могли да…

— О, не бива да обвиняваш съпруга ми! Аз съм виновна. — Импровизирайки трескаво, Сакета примигна и успя да изцеди една сълза. — Просто се чувствам ужасно сутрин и не мога да си върша работата, и той… той ме бие, и аз се чувствам още по-зле. Затова бягам и той ме преследва, а когато ме намери, се страхувам, че ще направи нещо ужасно, за да ме накаже.

Гласът й заглъхна театрално. Ани скочи на крака, разтреперана от справедливо възмущение:

— Този зъл човек ще те пипне с пръст, но само през трупа ми! А сега ме слушай внимателно… Как каза, че ти е името?

— Сакета — прошепна момичето.

— Аз пък съм Ани. Виж какво, Сакета, никой няма да ти стори нищо, докато съм в състояние да го спра. Ще останеш тук колкото имаш нужда, а ако някой мъж дойде да души около вратата ми, обещавам ти твърдо, че ще получи нещо, което изобщо не е очаквал!

Ани вирна малката си остра брадичка и зае отбранителна позиция. Нищо чудно, че горкото момиче се опитваше да намери мировия съдия! Е, господин Снел може и да не беше тук да я защити; пък и като се знаеше как работи законът, едва ли щеше да има кой знае каква защита в това място за която и да било жена, още повече индианка. Но Ани О’Нийл беше тук и имаше твърдото намерение да я защити!

Тя поведе момичето към спалнята и го накара да легне и да се опита да си почине.

— Все ще измислим нещо да го вкараме в правия път.

Ако суровите думи не се окажеха достатъчни, останалата работа щеше да свърши мускетът на баща й.

— Сигурна съм, че дълбоко в този човек все още има поне зрънце приличие, иначе ти нямаше да се омъжиш за него — каза Ани повече за да утеши Сакета, отколкото защото го вярваше. — Първото нещо, което ще направя, ще бъде да апелирам към доброто в него.

Сакета й хвърли кос поглед и изцеди още една сълза. След това пропълзя на неравния дюшек, сложен върху дъсчената плоскост без каквито и да било табли откъм главата или краката. Креватът миришеше на риба, но всъщност всичко тук миришеше на риба; поне това, което не миришеше на кравешки тор.

Много й се искаше да види как червенокосата ще се изправи срещу мъж като Т’махо, когато той кипи от гняв. Тогава нямаше да й помогнат нито хубавите й рокли, нито добрите й маниери. Имаше само едно нещо, което братът на Сакета мразеше повече от бял мъж — и то беше бяла жена.

Сакета си каза, че самата тя скоро щеше да има по-хубави рокли и със сигурност много по-хубава къща. Даже и старата Етауак имаше по-хубава къща!

Ани излезе, като мърмореше утешително. Когато отиде в другата стая, тя сложи стария мускет на баща си до вратата и зае позиция, откъдето можеше да гледа през прозореца. Не й се наложи да чака дълго — един ездач се показа откъм блатата. Не изглеждаше да бърза особено. Ани почувства как роклята залепна от пот на гърба й, докато наблюдаваше с нарастващ ужас приближаващия се мъж. Всемогъщи боже, това беше същият онзи дивак с дързък поглед, който я беше нападнал зад навеса! Същият, който й се бе присмял в селото.

Слисана и изплашена, тя се приготви за борба.

— Добре, господинчо — промърмори момичето. — Може и да си съпруг на Сакета, но Ани О’Нийл е тук и ще те спре! — След това залитна под тежестта на лъскавото оръжие и зае отбранителна позиция на вратата.

Т’махо съгледа понито на Сакета, което стоеше търпеливо пред вратата на жилището на Илайа. Дали това изчадие адово си мислеше, че червенокосата можеше да я опази? Та тя не можеше да опази и себе си.

Той слезе от седлото на Мароке, шляпна понито на Сакета по задницата и го изпрати в галоп към дома му. Все още не се беше съвзел от шока да научи, че сестра му бе легнала с мъж. Когато слагаше капана за мъжката видра, за която го беше помолила старата Етауак, той не изпита нищо друго, освен мимолетно съжаление, задето едно животно трябваше да бъде пожертвано по този начин. Знаеше много добре за какво се използва. Всички в селото знаеха тайните рецепти на Етауак, ако не заклинанията й.

А когато няколко дни след това старицата му каза, че било време да намери съпруг на сестра си, той започна да се чуди защо Сакета се държеше толкова добре напоследък. Избягваше го всеки път, когато това беше възможно, в противен случай бе страшно мила и сговорчива. А това означаваше, че имаше нещо наум.

Когато тази сутрин той дойде да навести Сакета, старицата направо му го съобщи. Каза му, че не знаела кой точно го е направил, но била напълно сигурна какво е направено!

Т’махо незабавно се отправи да намери сестра си, за да научи от нейните уста кой я беше опозорил. Който и да бе този нещастник, Т’махо се закле да се погрижи да ги ожени, преди хората да започнат да говорят, че Сакета не е по-добра от майка си.

Но сърцето го болеше, защото той обичаше това дете. Тя беше единствената му роднина на този свят; поне единствената, която признаваше.

И така, младият индианец я проследи дотук. Докато измерваше къщата с поглед, той забеляза някакво движение зад вратата. През цепките на изтънелите от времето дъски се мярна ивица от нечия пола. Т’махо наведе глава и се престори, че не е забелязал нищо.

Дъщерята на Илайа. Наистина ли си мисли, че залостените врати и прозорци могат да го възпрат да не влезе? Не и този път. Не и когато знае, че сестра му е вътре.

Лицето му се изкриви в жестока усмивка. Той скочи на пъна и сграбчи рамката на вратата с намерение да връхлети внезапно вътре. Само че почувства как до корема му се допря нещо студено и твърдо.

— Нито стъпка повече, презрян червей такъв!

Т’махо залитна и се втренчи изненадано в лъскавата цев, допряна до голата му кожа. Ако не беше толкова загрижен за сестра си, може би щеше да му стане смешно. Тази жена едва държеше оръжието, а какво оставаше да го насочи. Т’махо се почуди дали тя знаеше изобщо с какво баща й зарежда пушката, за да държи дивите кучета далеч от стадото си. Почуди се още дали това нещо беше почистено и заредено. Всъщност като че ли не му се искаше да проверява.

— Дойдох за Сакета — заяви спокойно той. — Махни оръжието, жено.

— Нищо няма да махна! Да не си посмял да стъпиш в тази къща!

Какво можеше да направи Т’махо след тези думи, освен да влезе вътре? И дали беше само съчетанието на дива червена коса и святкащи зелени очи, което накара кръвта му да закипи? А може би беше заради онези няколко секунди, когато тя бе лежала под него; когато бе почувствал нежния й корем под нарастващата си мъжественост; когато малките й гърди се бяха притискали в голата му плът.

„Тази жена е глупачка“ — рече си Т’махо. Момичето отстъпи назад и цевта в ръцете му потрепери. Младежът забеляза леките синкави сенки под тънката й бледа кожа и си припомни за всичките причини, поради които презираше такива жени.

Двамата се гледаха гневно известно време, като всеки се опитваше да надделее с волята си. Накрая цевта на пушката бавно се смъкна под собствената си тежест и се насочи право към слабините на Т’махо.

— Ще изведеш ли Сакета навън или трябва да вляза да я измъкна насила? — запита той. Стоеше абсолютно неподвижен и очакваше ръцете й да се уморят и цевта да се наведе още по-надолу. Беше по-склонен да рискува капачката на коляното си, отколкото тези части от тялото му, които бяха заплашени сега. — Няма да стреляш по мене, жено. Махни пушката.

Ани отстъпи още една малка крачка назад и се помоли наум Сакета да беше използвала времето си, за да се скрие под леглото. Червенокосата изръмжа и стисна още по-здраво ореховия приклад. Цевта се залюля още повече.

— Никога не съм стреляла хладнокръвно по човек — предупреди го тя. — Поне досега. Но ако не се качиш още тази минута на коня си и не се върнеш, откъдето си дошъл, не отговарям за безопасността ти.

Дяволът обаче не отстъпи. Сивите очи, които я бяха погледнали с такава изненада, внезапно се присвиха на ъгловатото му лице. Мускулите потрепнаха леко по кожата с цвят на чай, от която Ани виждаше твърде много, за да се чувства удобно. Този човек нямаше ли риза?

— Къш! Върви си у дома! Сакета е на сигурно място и не можеш да й направиш нищо!

Т’махо атакува ненадейно. Той сграбчи цевта, за да я отклони, но вместо да отстъпи като разумна жена, малката червенокоса пусна тежкия приклад и замахна с юмрук към главата на неканения гост. Лявото му ухо забръмча. Той я погледна втренчено, твърде слисан, за да се ядоса. Всъщност даже му стана смешно. Беше достатъчно близо до нея и виждаше как устните й потреперваха, виждаше страха в разширените й очи; усети мириса на горещото й малко тяло. Това имаше съвсем същия ефект върху мъжа, както бе и първия път, когато го беше нападнала.

— Ахоне! — промърмори той с отвращение и я избута настрани. Имаше да върши много по-важни неща, отколкото да се разсейва с такива като нея.

В стаята не можеше да се скрие и кутре. Т’махо хвърли бърз поглед към затворената врата на отсрещната стена. Без да каже нито дума повече, мина покрай момичето и я отвори рязко.

— Сакета! — изрева мъжът.

Ани веднага се озова зад гърба му.

— Както виждаш, тук няма никой!

Тя се мушна под ръката на дивака и застана пред него, препречвайки пътя към спалнята. Ако горкото дете се беше свряло в куфара й и бе спуснало капака му, можеше да се задуши.

— Сакета! — излая той и погледна през червенокосата, сякаш тя не беше там. — Много бъркаш, като ме предизвикваш!

— Не смей да заплашваш гост на къщата ми! — Ани опря длани на твърдите му като камък гърди и го забута назад с всички сили, като използваше цялата си тежест. Без дори да погледне през рамо в стаята, тя извика. — Сакета, стой си спокойно! Той не може да те накара да тръгнеш против волята ти!

Мъжът я сграбчи с две ръце за талията, вдигна я, сякаш беше муха, и я постави встрани, без обаче да я пусне веднага. Ани се задъха от гняв:

— Веднага махни ръцете си от мен, ти… ти, проклет варварин такъв!

Той продължи да я държи здраво с проблясващи светли очи, а пръстите му се впиваха в плътта й през роклята, ризата и всичко останало. След това внезапно я пусна и се обърна.

— Сакета! Омръзнаха ми глупавите ти игри! — рече предупредително той и пристъпи в малката стая.

Ани се провря покрай него и се огледа трескаво.

— Не се тревожи, Сакета, той няма да те отведе, докато аз съм тук и те пазя! — викна тя.

Само че вече нямаше кого да пази.

4.

Стаята беше празна; единственият знак, че беше обитавана, бяха чифт малки набрани гащички, които се сушаха на прозореца. Тясното легло бе спретнато и оправено, а покривката му, която се състоеше от една цяла дрипава брокатена завеса, бе пригладена и опъната. Трите летни рокли, четирите престилки и най-хубавата черна шапка на Ани висяха, закачени на отсрещната стена, а в ъгъла стоеше затвореният й куфар. Отгоре му беше поставена кошничката за шиене на Ани. Това означаваше, че Сакета не може да бъде вътре.

Ани въздъхна с облекчение, задето момичето бе успяло да избяга, но трябваше да си признае, че беше и малко разочарована. Хубаво щеше да бъде да си има компания. А сега, когато знаеше трагичните обстоятелства, Ани щеше да се разболее от притеснения, докато се убеди, че горкото дете е в безопасност.

Тя хвърли крадешком поглед към високомерния профил и й се стори напълно възможно да повярва, че този мъж бе в състояние да бие жена си. Та нали и самата Ани бе понесла неприличното съприкосновение с него! Нищо чудно, че горкото момиче беше избягало. Дори само тези сребърносиви очи бяха достатъчно студени, за да замразят и ада! От всичко това обаче й ставаше все по-трудно да разбира странното чувство на разочарование, което се промъкна в сърцето й.

Погледът му се плъзна бавно по цялата стая и след това се върна над нея. Ани разбра какво беше привлякло вниманието му и по бузите й плисна горещина. Единствено гордостта я задържа да не се втурне покрай него, да сграбчи бельото си и да го скрие от погледа му.

Т’махо погледна през прозореца и изруга тихо. Беше я изтървал само за минути. Явно в желанието си да го надхитри тя се беше изплъзнала през прозореца от задната част на къщата по същото време, когато той се бе приближил от предната. Малката знаеше, че следите й щяха да бъдат лесно заличени от пасящото наоколо стадо. Доколкото можеше да се предположи, тя сигурно беше подсвирнала на понито си и сега препускаше към дома. Знаеше, че Етауак щеше да я опази от най-лошия му гняв.

Добре направено, малка сестричке, поздрави я той наум с неохотно възхищение, като в същото време се чудеше каква ли опашата лъжа беше казала на червенокосата, че тя бе застанала като мечка, която брани единственото си малко.

Свеж бриз развя изящното бельо, което се сушеше на прозореца. В мислите на Т’махо неканен се промъкна образът на два бели стройни крака в бъркотия от бели волани. Това не беше първия път, когато Т’махо виждаше такъв род дрехи; а и те невинаги бяха прострени да съхнат. Но за пръв път виждаше толкова фини гащички, че можеха да се проврат през дупката на рибарска мрежа.

„Чудно, че Сакета не е откраднала това нещо заедно с другите рокли на стената“ — помисли си, леко развеселен, мъжът. Тази дяволица крадеше дрехите от просторите под носа на жените от селото, още от първия път, когато я беше видял, преди почти единадесет години.

Но когато прекоси мълчалив къщата на Илайа и остави червенокосата със зяпнала от изненада уста след себе си, вече не си мислеше за Сакета.

Глупаво безхарактерно същество, каза си Т’махо, като се метна на голия гръб на кобилата си и се отправи на юг. Та той можеше да счупи мускета й като съчка на коляното си, ако искаше. Можеше дори и нея да строши!

Мъжът я сравни с жените, които презираше най-много на света. Разглезени и претенциозни, те използваха сълзите си, за да получат това, което искаха. Точно така беше направила жената на баща му преди години. И също като нея прибираха полите си, когато минаваха покрай него; несъмнено очакваха всеки момент той да скочи и да им вземе скалпа.

В ума му изникна непокорната червена коса и малката решителна брадичка, която момичето беше вирнало срещу него, сякаш това можеше да я защити. Т’махо си призна неохотно, че тя нямаше да направи нито едно от тези неща. Вместо това се беше изправила в защита на сестра му — нещо, което малко жени щяха да направят. Три дни преди това се бе нахвърлила върху него с един кол от оградата, за да защити собствеността на баща си. А днес, сама и очевидно изплашена, го бе предизвикала с пушка, която бе толкова тежка за нея, че едва можеше да я държи в ръцете си.

Той поклати учудено глава. Интересно как не беше направила дупка в покрива. Или в него.

Т’махо познаваше много жени от острова. Той ги харесваше. И те го харесваха. Неведнъж някоя руса и синеока жена задържаше поглед върху него по един особен начин, като му казваше без думи, че ако я последва в блатата, тя ще забави стъпка.

Не им обръщаше внимание. Имаше достатъчно млади вдовици от неговата кръв на острова; макар и от много поколения насам кръвта на неговия народ да се беше разредила с тази на бледоликите, докато накрая малко си спомняха стария начин на живот. Бяха забравили стария език, носеха дрехите и обувките с твърди подметки на белите и се женеха, без да гледат много-много за потеклото.

Само той от цялото село държеше да живее живота си по стария начин или поне толкова практично. Беше построил колибата си на старото място, на юг от селото. Когато дойдеше време да си намери жена, тя щеше да е от майчиния му народ.

Беше искал същото и за Сакета. По време на последното си ловуване в големите блата беше срещнал един прекрасен младеж от народа корее. Момчето беше младо, може би година по-голямо от Сакета. След няколко години можеше да й стане чудесен съпруг, но след като тя вече не беше девица, това сега бе невъзможно.

Е, поне винаги имаше на разположение Джон Толхорс. Баба му била шотландка, но не му личеше. Имаше три деца, а жена му беше умряла при раждане преди две години. Може би Джон щеше да направи сделката. Беше сравнително трезвен, имаше добра лодка, ходеше изправено и не беше избухлив. Дори и още не му бяха изпадали всичките зъби.

— Ох, Сакета! — прошепна Т’махо с болка в сърцето. — Къде си, лоша некаун! Какво си направила този път?

Гневът, който го бе накарал да хукне по петите й, сега бе започнал да отстъпва на нарастващо объркване. Кобилата, наречена Мароке — заради червения си като кедър цвят, усети настроението му и се спусна в галоп.

Той щеше да я намери. Тъй като го познаваше добре, Сакета щеше да се крие, докато гневът му се заменеше с тревога, и след това щеше да се покаже. Т’махо бе принуден да признае, че това бе една от многото й детински игри, но я играеше хитро. С двама толкова добри учители като него и Минго тя беше научила всички начини, по които едно животно може да се изплъзне на ловеца.

Когато брат й си замина, Сакета си помисли дали да не заобиколи и да не изпълзи обратно през прозореца. Жената, която беше нарекла себе си Ани, бе любезна. Любезна, но страшно глупава. Беше повярвала на всяка дума на Сакета.

Също така индианката можеше да каже на глупавото същество, че никакъв мускет не бе в състояние да спре Т’махо, ако той искаше да влезе някъде. Но поне го беше задържала достатъчно дълго, за да даде на Сакета възможност да избяга. И ако брат й не беше пропъдил понито й обратно към къщи, тя сега щеше да бъде на половината път към Кейп Крийк!

Тя се смеси със стадото и затича бързо към другата страна на дюните, където морето щеше да заличи следите й. След това изчака малко, за да е сигурна, че Т’махо е стигнал до селото, и хукна по най-прекия път към блатата.

Щом влезе в хладното сенчесто място, където гъстите туфи ниски палми неочаквано отстъпваха на черни езерца, където гласовете на птиците отекваха зловещо в зеления сумрак под ниски дъбове, бодлива зеленика и желязно дърво, където сиви лишеи и гъста дива лоза се спускаха от всеки клон, Сакета можеше лесно да се изплъзне и на най-хитрия преследвач.

Често беше идвала тук с Т’махо и Минго по време на лов и много пъти бе играла из блатата като дете. По-късно, когато бе станала жена, беше идвала тук да играе друга игра — онази, на която Джак я беше научил.

— Къде си, Джак? — прошепна тя.

Наблизо една птица със сиви и жълти пера изкряска подигравателно.

Нали й беше обещал да се върне преди пълнолунието? Само че то отдавна беше дошло и преминало.

Сакета го наричаше в сърцето си Джак, макар че той предпочиташе да го нарича господин Снел. Особено когато правеше любов с нея.

Колко ли дълго време щеше да мине, преди платноходът му, „Черният опал“, да се върне? Веднъж дори правиха любов в каютата му, а водата се плискаше тихо в корпуса и го караше да се допира до кея. Беше страхотно вълнуващо — в самото сърце на селото; всички хора бяха навън, говореха и работеха и дори не подозираха какво ставаше само на няколко стъпки от тях.

Дали тогава не бяха направили бебето?

Все още имаше толкова много женски тайни, които Сакета не знаеше. Когато започна първият й месечен цикъл, Етауак бе промърморила нещо за луни и приливи, но Сакета не й обърна особено внимание. Всеки глупак знаеше за приливите. Човек трябваше само да се огледа, за да разбере, че когато луната царува на трона си високо в небето, се опитва да вземе прилива със себе си и го издърпва безпощадно от бреговете. Когато пък се измори и полегне на хоризонта да си почине, хитрият прилив се изплъзва обратно като палаво дете, за да си поиграе на пясъчния бряг. И какво общо имаше това с ежемесечните болки, подуване и кървене на жената? Още повече — какво общо имаше това с правенето на бебета?

А може би бяха направили тяхното бебе точно тук, до Дългото зелено езерце? Това беше мястото, където за пръв път Джак я бе накарал да свали всичките си дрехи и да застане пред него. След това я беше смушкал с камшика си, за да се обърне и той да може да се наслади на отскоро нарастващите й гърди и леко окосмените й интимни части.

По лицето на Сакета премина облак, когато си спомни каква болка й бе причинил тогава. Може би правенето на бебета болеше толкова.

А може би бяха направили бебето, когато Етауак беше отишла до Кейп Уудс да продаде две бурета с бира от жълъди и да купи солено говеждо месо? Сакета беше останала вкъщи и разглеждаше един стар брой на Звезди и новини от град Елизабет и Източна Северна Каролина, който Дулси й бе дала. Тъкмо се опитваше да нагласи косата си, за да изглежда като една от дамите на картинката, когато Джак влезе в къщата. Накара я да свали всичките си дрехи. Етауак можеше да се върне всеки момент, което правеше това двойно по-вълнуващо. След това Джак я принуди да застане на колене пред него и… И да прави онези неща. След това тя го попита дали това правеха съпругите, но той само се засмя и й каза да почака и да види.

Сакета все още чакаше, само че вече не можеше да чака, защото ако Етауак беше права — а този път Сакета предполагаше, че бе така, — то тогава те наистина бяха направили бебе.

Етауак я бе накарала да седне и бе назовала всеки мъж от селото. Искаше да знае кой от тях беше повдигнал полите и сложил семето си в корема на момичето. Сакета не беше толкова глупава, че да се издаде; знаеше, че старицата щеше да каже на Т’махо и той да придобие онова тихо изражение, от което човек можеше да си помисли, че нещо вътре го боли.

Сакета бе скалъпила набързо някаква история за това, че била обещала да помогне на Дулси в градината, а след това бе хукнала да види дали платноходът на Джак не е дошъл. Трябваше да му каже да побърза и да дойде да предложи нещо за нея. Не по-малко от един хубав бик и шест крави. Или може би осем. Тя си го заслужаваше. Освен това той имаше толкова много.

Само че единствените кораби, освен лодките на хората от селото, бяха два шлепа за дървен материал и очукан стар съд от Норфолк. И никаква следа от „Черният опал“!

Сакета пропълзя още по-надълбоко в сенките и усука замислено един кичур коса около пръста си. Искаше да си отиде у дома, но все още не смееше. Т’махо щеше да я потърси първо там, а доколкото можеше да се съди по лицето му, когато беше изхвърчал от къщата на Илайа, гневът му още не бе започнал да се уталожва. Може би Минго щеше да й помогне. Той никога не бе в състояние да й откаже каквото и да било.

Сакета пусна кичура, въздъхна, повдигна полата си и се почеса лениво по коляното. Горкият Минго! Той все още я обичаше; нищо, че го беше опозорила така. Тя не заслужаваше приятелството му, но имаше отчаяна нужда от него; поне докато Джак не дойдеше да предложи цена за нея и не я отведеше в голямата си хубава къща в Ню Берн.

Сакета потрепери. Започваше да се стъмва, бе станало доста по-хладно. В далечината по-скоро се почувства, отколкото се чу гръм. Сакета беше някак по-склонна да рискува да се изправи пред Т’махо, отколкото да остане цяла нощ в бурята. Ако откажеше да говори, какво можеше да направи той, освен да й крещи и да я нарича лоша и своенравна? Беше го правил толкова пъти. Всъщност това не болеше… макар че изобщо не й харесваше.

Само че този път той можеше да направи нещо повече. Сигурно бе достатъчно ядосан, за да я накара да се омъжи за най-стария и най-грозен мъж от селото, преди Джак да успее да дойде да я вземе. В такъв случай тя по-добре да се бе омъжила за Минго. Като че ли съществуваше жена, която би приела Минго, когато можеше да има изтънчен джентълмен като Джак!

Не че Минго беше стар, но беше толкова грозен, че като дете тя бягаше и се криеше всеки път, когато го видеше. Разбира се, оттогава бяха минали години. Сега тя не бягаше от него. Все пак той бе най-добрият приятел на брат й; вторият риболовец в цялото село след Т’махо; вторият следотърсач и вторият ловец в целия свят. А може би и най-добрият.

Сакета въздъхна. Горкият Минго! Той заслужава да си намери жена, която ще го обича заради добротата му, и тогава няма да има нужда да остарява сам. Но коя жена бе в състояние да види душата зад белезите му?

Момичето се сви на кълбо, обгърна раменете си с ръце и се залюля напред-назад. Искаше й се да си отиде у дома за вечеря. Искаше й се Джак да побърза. Беше вече доста тъмно и отвъд езерцето не се виждаше нищо, а тя не обичаше тъмнината.

Колко пъти, когато беше плакала в нощта, Т’махо й беше повтарял, че тъмнината не може да й стори нищо?

Но в тъмнината бродеха духове. Всеки знаеше това. Имаше и змии, дебели колкото човешка ръка. Те излизаха на лов през нощта, а когато ухапеха някого, го болеше и той се подуваше и умираше. Сакета не искаше да се подува и да умира. Не и сега, когато животът й едва започваше. Не искаше да умре, докато не станеше много-много стара. Може би дори на тридесет години.

Джак щеше да дойде да я вземе. Беше й го обещал. След това, което бяха правили последния път — Сакета се изчервяваше всеки път, когато се сетеше, — той нямаше да може дълго време да бъде далеч от нея. А щом не я намереше в селото, той щеше да знае къде да я търси. Двамата често се срещаха тук, до Дългото зелено езерце, където мъхът висеше на толкова гъсти кичури, че бе трудно да се види през него. Това бе едно от тайните им места.

Близо до селското пристанище един малък, бърз и черен платноход се плъзна безшумно към кея. След като уреди въпроса с оня дърт глупак О’Нийл, който все си пъхаше гагата, където не му беше работа, Джаксън Снел побърза да се отправи на север към остров Роаноук и позволи на хората да го видят с някои от най-уважаваните граждани. Даваше си вид, че току-що е пристигнал от Вирджиния.

Не че някой можеше да го обвини в нещо. Беше се подсигурил добре, преди да пристъпи към действие. Все пак един здравомислещ човек никога не оставяше работите си на случайността. Собствеността върху стадото не беше никакъв проблем; старият глупак никога не бе поставял под въпрос факта, че Снел се грижи за цялата документация и договори. Всъщност такива нямаше. А сега, в качеството си на единствения жив партньор, Джаксън щеше да стане собственик и на земята. Трябваше само да узакони претенциите си и да наеме някой, който да върши работата на О’Нийл.

Може би индианеца Минго. Бог беше свидетел — този несретник беше толкова грозен, че щеше да изплаши всеки, който дойдеше насам да задава въпроси.

Макар че едва ли някой щеше да го направи. Снел беше действал, без да бърза, и бе покрил старателно следите си. Сега трябваше само да изчака новината за нещастния случай с Илайа да се разнесе. Снел щеше да бъде порядъчно шокиран, както си му бе редът. Даже малко тъга нямаше да бъде неуместна. Все пак двамата бяха партньори в продължение на години.

А докато чакаше, можеше да прекара няколко приятни часа със Сакета.

Снел имаше подход към жените. Гордееше се с това, че на тридесет и девет изглежда с десет години по-млад. Дори сега бе още по-красив — поне проклетите пъпки се бяха махнали от лицето му, а и високата му длъжност и преуспяващият му вид караха жените да му налитат като мухи на мед.

Освен това знаеше как да се оправя с тях. Хващай ги млади, обучавай ги добре и се отнасяй с тях като с животни. Кучките обожаваха това. Те просто искаха да бъдат управлявани!

Той огледа внимателно отражението си в огледалото за бръснене, оправи светлата си изтъняваща коса така, че да изглежда по-гъста, оправи и полите на сукненото си палто и се приготви да слезе на брега. Гореше от нетърпение. През последните седмици бе твърде зает да урежда проблема с О’Нийл, за да има време за жени.

Освен това трябваше да си признае, че Сакета временно го бе отдалечила от сводниците с нездрав цвят на лицето в „Кокошките и петелът“. Някак доста изненадващо — тъй като отначало Снел се бе захванал с момичето от чиста скука — тя се беше оказала най-сочното парче, което бе вкусвал от доста време. А той винаги беше обичал дивото месо: еленско, лосово или тъмната плът на дива гъска.

Неговата малка островна кучка беше забавна и възприемаше бързо. Обожаваше прахта под краката му. Такова силно обожание след време можеше да стане досадно, но все пак тя му беше добре дошла, когато имаше работа на острова. Ако започнеше да иска твърде много, можеше просто да я вземе със себе си и да я продаде някъде, може би в „Кокошките и петелът“.

С падането на нощта безпокойството на Т’махо нарасна. Етауак не беше виждала Сакета от рано сутринта. За пръв път младежът беше сигурен, че старицата говори истината; беше твърде разтревожена, за да лъже.

С помощта на Минго той претърси всички места, където момичето би могло да се скрие. Първо блатата, макар че там имаше твърде много кътчета, където човек можеше да се скрие и никога да не бъде намерен. След това брега. Минго яздеше на север, докато Т’махо — на юг. Те оглеждаха внимателно бреговете на всяко кално поточе. Етауак разпита в селото и в разпръснатите наоколо колиби дали някой не беше виждал момичето през деня. Сакета имаше много приятели и от двете раси. Дулси Скарбъроу я беше видяла да препуска на понито си. Агора Хупър си спомни, че я бе зърнала да язди на север, към блатата. Това обаче не беше никаква утеха за Етауак, тъй като понито на Сакета отдавна се беше върнало у дома само.

Застанала под дългите клони на най-стария дъб на двора, Етауак размишляваше върху тайната, която не беше споделила с никого. Е, всъщност Т’махо може би се беше досетил, когато тя бе настояла, че е време той да намери съпруг за сестра си, тъй като с всеки изминал ден тя все повече заприличвала на горката Литъл Фийт.

Етауак знаеше от седмици. Беше й дала илача, но явно беше объркала нещо със заклинанията, защото нищо не се получи. Дали не бе забравила някоя важна съставка? Или пък беше объркала думите? Апоме ли трябваше да каже или апооке? Едното означаваше „бедро“, а другото — „тютюн“. Това сигурно имаше голямо значение. Може би отсега нататък щеше да бъде по-добре, ако правеше всичките си заклинания на езика на белите. Старият език вече се използваше толкова малко, че понякога го объркваха.

Но кокалчетата говореха на своя собствен безмълвен език. Етауак ги хвърляше отново и отново. Крак от гмурец, крило от бяла чайка, шия от блатна костенурка.

Не казваха нищо. Нито име, нито някакъв знак.

Джон Толхорс? Сакета никога нямаше да си вдигне полите за такъв грозник. Все пак той можеше да й бъде доста добър съпруг, защото беше работлив и сравнително трезвен. А ако бебето, което Сакета носеше, бе момче, след години това щеше да бъде от полза, тъй като всичките деца на Джон бяха момичета. Но тъй като не можеше да бъде той, нямаше защо да я търсят там сега.

Най-младият син на Аутлоу? Той неведнъж я бе гледал с особен блясък в погледа. Етауак се надяваше да не е той, тъй като Т’махо никога нямаше да позволи на сестра си да се омъжи за него. Т’махо мразеше всички бели, тъй като баща му го беше прокудил заради бяла жена.

Можеше да е Минго…

Не, Минго едва ли беше баща на детето й. Той я искаше още когато тя бе почти дете. Облечен в нови панталони и риза и обут в твърди неудобни обувки, той бе дошъл на кон през цялото село, за да я намери и й направи предложение по стария ред, като водеше след себе си върволица чудесни кобили и красив жребец.

Сакета го бе отблъснала пред цялото село; беше му се присмяла. Някои от селяните също се бяха засмели, макар и не всички. Още почти дете, Минго едва не бе загубил живота си, спасявайки този на една немощна старица, неволно запалила колибата си. Оттогава бяха и белезите му. Всички в селото — както индианци, така и бели — го уважаваха. Той щеше да бъде добър съпруг за всяка жена, но Етауак се съмняваше дали Т’махо можеше да го накара отново да направи предложение на Сакета.

Ако не беше Минго, тогава кой? Кой бе едновременно достатъчно силен, за да овладее своенравното момиче, и достатъчно нежен, за да не пречупи духа й? Кой в това малко селце беше толкова порочен, че да отнеме честта на млада девойка и да я остави на произвола на съдбата?

Същото се беше случило и с Литъл Фийт. Но Литъл Фийт беше слаба и глупава. Омъжена на тринадесет за един старец, на четиринадесет тя беше останала вдовица. От този момент до самата й смърт бяха достатъчни само няколко мили думи, за да бъде лесно спечелена от някой мъж. Сакета и Т’махо бяха доказателство за това.

Горката Литъл Фийт! Сърцето й беше добро, но умът — слаб. Етауак се утешаваше с мисълта, че Сакета не бе слаба, въпреки всичките си недостатъци. Непокорна, палава и често вбесяваща — да, но никога слаба.

Етауак замрънка, стиснала със зъби почернялата дръжка на лулата си, и се опита още веднъж да се съсредоточи. Винаги се беше гордяла със способността си да познава човешкия характер, но дори и от това да зависеше животът й, не можеше да каже кой мъж бе в състояние да опозори невинно младо момиче, пък било то и незаконородено. Селяните бяха груби, но честни.

Сигурно беше някой от работниците по шлеповете, които пътуваха навсякъде и изсичаха дъбовете, за да правят жалките си кораби и лишаваха острова от гората му. Те бяха зли хора. Трябваше да предупреди момичето да не ходи на пристанището.

Етауак се втренчи замислено над сребърната вода и набитата й фигура се залюля напред-назад. Затананика и след малко прозвуча тържественото „ампконе, ампконе!“.

Не, не, тази дума означаваше „тиган“, а не името на Великия дух. Загубила ума и дума от тревога, страдаща от болката в коленете си и схванатите си пръсти, Етауак се почеса разсеяно по носа, помисли за момент и направи още един опит:

— Детенце, бързо като чучулига се върни в моята колиба!

След това се надигна тромаво, заклати се към колибата си, като се чудеше дали това заклинание щеше да има по-голям ефект от предишното. Или от по-предишното.

Т’махо си помисли, че приятелят му може би не беше разбрал думите му. Минго остана дълго неподвижен, с очи, вперени навън през вратата на спретнатата му колиба със сламен покрив. Той стисна здраво юмруци до тялото си. Мощните му мускули заиграха и опънаха избелялата синя риза върху широките му рамене. Търсенето им продължаваше вече две денонощия. Отначало Т’махо беше казал на приятеля си, че Сакета била избягала заради някаква си детинска сръдня. Тъй като познаваше добре момичето, Минго не се бе усъмнил. Но сега, след като бе минало толкова много време, Т’махо се принуди да сподели тайната си със своя приятел.

— Сакета ли ти каза това? — попита дрезгаво Минго. Когато се обърна, слънцето очерта с жестока яснота браздите по широкото му лице. — Каза ли името на мъжа?

— Етауак почти ми го каза. Оттогава не съм виждал Сакета. Спомняш ли си деня, когато улових видрата? Етауак искаше само една част от нея. Това означава, че…

— Може да е било за кого ли не.

Т’махо поклати бавно глава:

— Знам го тоя илач. Знам за какво и от какво се прави. В него има черно лисичо грозде. Още от ей такава — той посочи с ръка височина от не повече от три стъпки — Сакета всеки път, когато яде лисичо грозде, се чеше с дни. Много я сърби от него.

— И я сърбеше, след като ти даде видрата на Етауак?

— Сърбеше я.

— И ти си мислиш, че това е, защото…

— Мисля, че е, защото цикълът й е спрял и Етауак й е дала цяра, защото знае, че сърбежът може да се чеше, но едно нежелано дете не може да се махне толкоз лесно.

— А откъде знаеш, че илачът не е успял?

— А ти някога да си чувал илачите на Етауак да са вършили работа?

— Знам поне един, който със сигурност не върши работа — усмихна се тъжно Минго.

Някога, много отдавна, старицата бе забъркала някаква отвратителна смес от гъша мас, барбунови воденички и орелови курешки и бе обещала да премахне белезите му преди идването на новата луна. Вместо това лицето му се беше подуло и от него се процеждаше гной в продължение на цяла седмица. Изгаряше от треска и така му се гадеше, че чак коремът го болеше. В такова положение го откри Т’махо. Той изстърга гадната смес от лицето му и го накара да пие вода, докато изхвърли всички отрови от тялото си.

— Имаше достатъчно време да свърши работа. Ако беше така, Етауак нямаше да ми каже да намеря съпруг на Сакета. А и защо иначе трябваше да избяга? Да не би да ме мисли за чудовище? Никога не съм посегнал да я ударя.

Той изруга на смесен английски и хатораск. Такава липса на самообладание не бе никак характерна за него.

— Проклета маттуи кмои! Къде ли може да се е скрила? Много добре знае, че никога нищо няма да й сторя, каквато и поразия да е свършила!

— Кротко, приятел, кротко! Сакета не е глупава. Знае, че гневът ти е като сухия вятър. Той не е нищо повече от силен вятър, дето духа страшно няколко минути, а после утихва.

Т’махо повдигна едната си вежда. Но сега бе твърде разтревожен за Сакета, за да отговори на обидата.

— Ще я намерим — рече Минго и сви огромните си рамене. — Къде може да отиде? Няма да заплува към сушата я! Пък и никоя лодка не липсва. Понито й пасе пред колибата на Етауак.

— Първо е отишла в къщата на Илайа — промърмори Т’махо и мислите му полетяха не за пръв път към червенокосата дъщеря на стареца. — Защо? Че тя даже не познава тая жена.

— Да не би да искаш да кажеш, че О’Нийл…

Т’махо се засмя дрезгаво:

— Боже господи, не! Малката дяволица има страхотно мнение за себе си заради бялата си кръв, но никога не би спряла поглед на антика като О’Нийл!

— Той е свестен човек — каза тихо Минго.

— За бял, да — съгласи се Т’махо.

— Ще я намерим. Аз ще ида пак да претърся Кейп Уудс.

Т’махо кимна. И двамата се сетиха за старата Етауак, която хвърляше кокалчетата, и за табличката с пясък, оставена на двора, за да могат пилетата да драскат по нея предсказания. След два дни старицата не беше по-близо до отговора от младежите.

— Аз пък ще яздя пак на север — каза Т’махо, като се опитваше да потисне страха, който бе започнал да гори в главата и корема му. — Веднъж вече е минала по тоя път. Може да се върне. След дъжда следите ще бъдат по-ясни.

Ани изстъргваше останките от поредното прегоряло ядене, когато погледът й случайно попадна на юг, към хладните зелени сенки на блатата. Разпръснато навсякъде, стадото на баща й пасеше доволно тревата на пустия бряг. Ани почти беше свикнала с миризмата на потните им кожи и прясна тор сега, когато вонята на развалена риба беше изчезнала.

Трябваше да си признае, че тук, в равнините, където човек можеше да види земята от единия до другия хоризонт, без планини и високи дървета да препречват погледа, небето беше огромно. Залезът днес беше наистина красив, със златни, розови и алени оттенъци, които се отразяваха ясно във водите под тях.

Внезапно погледът й бе привлечен от някакво движение. Някой се приближаваше. На фона на блестящото небе се очерта силуетът на самотен конник, който…

Конник, който държеше нещо — или някого — в ръцете си.

Прегорелият тиган издрънча на земята, Ани скочи от пъна. Някой беше ранен. Баща й?

— О, моля те, Господи, само не татко!

5.

Най-големите страхове на Т’махо се бяха потвърдили. Някой беше нападнал Сакета. Брат й я намери пребита и полужива близо до северния край на блатата. От обърканите й следи и петната засъхнала кръв той разбра, че явно вместо да се опита да стигне до селото, тя се бе насочила назад към червенокосата, но беше припаднала.

Беше по-умна, отколкото Т’махо бе предполагал, тази негова дразнеща, чаровна и вбесяваща малка сестричка. Даже и смъртно изранена, не бе толкова глупава, че да си отиде вкъщи. Дяволът, който бе направил това, щеше лесно да я намери там и да довърши деянието си.

Потънал в неестествено ледено спокойствие, Т’махо не усещаше болката в сърцето си, не усещаше сълзите, които замъгляваха погледа му. Яздеше уверено напред и внимателно придържаше товара далеч от тялото си, сякаш за да й спести и най-малкото тръскане при движението на кобилата.

— Той ще си плати, сестричке — прошепна младежът. — Бавно и болезнено, докато започне да се моли за нож, който да прониже черното му сърце; да, ще си плати.

Една сълза се плъзна между гъстите му ресници и падна върху окървавената глава на Сакета. Тя простена.

— Тихо, щурчето ми — каза й той. — Скоро ще лежиш на меко легло и няма да правиш нищо друго, освен да си затвориш очите и да спиш. А когато се събудиш, вече няма да те боли толкова много.

Само че щеше да я боли още повече. Много повече, преди да започне да се оправя; ако изобщо оживееше.

Ако Етауак беше права и Сакета наистина беше бременна, сигурно детето вече бе мъртво. За момент Т’махо изпита тъга за невинния живот, за детето, което не можеше да бъде обвинявано за греха на баща си.

Но най-голямата му грижа беше Сакета. Тя имаше нужда от женска помощ. Всъщност имаше нужда от лекар, но нямаше такъв на острова и щеше да отнеме поне седмица да се намери някой, който да има желание да дойде. А за една седмица Сакета можеше да бъде…

Трябваше да отидат при червенокосата. Може би Сакета беше научила повече за тази жена, отколкото той бе имал време. Защо иначе беше отишла при нея? Защо се бе опитала да се върне, когато не й достигаха сили и да извика?

Въпреки личното си отношение, Т’махо беше принуден да признае, че лекарствата на белите можеха да бъдат по-добри от който и да било от мехлемите на Етауак. Въпреки добрите си намерения старицата вероятно щеше да я отрови с някой от отвратителните си илачи, забъркан от птичи курешки, рибешки черва и ферментирали животински части.

Действайки по инстинкт, той се беше обърнал на север, но сега му дойде наум, че можеше да отнесе Сакета при всяка от жените в селото. Никоя от тях нямаше да пропъди Сакета, призна си неохотно той. В това отношение хората от острова бяха различни от белите, които живееха в градовете на сушата — с техните хубави къщи, фини дрехи и изтънчени бели маниери.

Но щяха да говорят. Веднага щом откриеха, че Сакета е била бременна, щяха да си спомнят Литъл Фийт и да шушукат помежду си, че жълъдът не падал по-далеч от дървото. Т’махо нямаше да позволи на никого да се подиграва на сестра му, въпреки нейната своенравност.

Той караше Мароке да поддържа бърз и лек галоп. Почти бяха стигнали до къщата на Илайа, когато жената се появи на пъна пред вратата. Т’махо гледаше слисан как тя разпери ръце, скочи долу и се завтече да го посрещне. Блееше като подивяла овца: Баа, баа, баа!

Младежът едва не се обърна да тръгне обратно. Всичко в него се бунтуваше срещу това, че трябваше да иска помощ от такава жена. Точно тогава Сакета изстена. Едната й ръка с окървавени нокти се повдигна към гърлото й, което бе подуто и черно от раните.

— Почти стигнахме, щурчето ми. Шшшт, не се опитвай да говориш. Т’махо ще се погрижи за теб.

Ани беше разпознала веднага ездача по нахално вирнатата му брадичка. Като го гледаше как седи на коня, човек можеше да си помисли, че беше самият президент Джаксън. Защо ли се връщаше? Веднъж вече беше претърсил къщата й. Знаеше много добре, че тук нямаше никой, освен нея. Даже и татко й още не се бе върнал.

След това Ани присви очи срещу угасващия залез и видя какво носеше той. Тяло с безпомощно полюляващи се крайници, изцапани с кал или кръв.

О, мили боже, не! Той носеше татко й у дома!

Ани скочи от пъна и се завтече да ги посрещне, без да обръща внимание на кактусите, тръните и кравешките торти, които изпъстряха горещия пясък. След това забави стъпки. Не, дивакът не носеше баща й, а едно неподвижно окървавено тяло, едва покрито от развяващи се останки от синя басма и мръсен бял муселин.

Милостиви боже, та това беше Сакета! Този отвратителен дявол беше намерил и убил детето, а сега се връщаше да направи същото и с жената, която се бе опитала да я защити!

Той продължаваше да се приближава бавно на кобилата си, с протегнати напред ръце и онова покъртително… нещо, което лежеше върху тях. Без да смее да свали очи от страховитото красиво лице на дивака, Ани започна да отстъпва назад. След това, когато се спъна в туфа изсъхнала трева и едва не падна, тя се завъртя и полетя към къщата.

Мускетът на татко! Къде ли го беше сложила? Мили боже, и дали изобщо бе зареден? Тя си нямаше и най-малка представа как да провери, а камо ли как да го напълни.

Дивакът беше луд, наистина луд; и доста опасен; и идваше след нея!

Ани се покачи на пъна, влезе със залитане през вратата и я затръшна след себе си. Нямаше нито ключалка, нито резе. Момичето помисли трескаво, развърза връзките на едната си обувка, събу я и я напъха в цепнатината под вратата. Това нямаше да спре дивака, но щеше да го забави достатъчно, за да може тя да се скрие. Огледа се трескаво наоколо, но не можа да види нито едно подходящо място. Можеше да изпълзи през задния прозорец и да се свие под къщата, но той лесно щеше да я намери. Все пак беше намерил и горката Сакета, нали?

Къде, къде? Освен няколкото оскъдни храста, доста огризани, нямаше нито едно място, където човек можеше да се скрие — нито хълм, нито камък, нито дърво.

А тоалетната? Тя беше в средата на откритото пространство. Нямаше да може да я достигне, без да бъде забелязана. Навесът? Джейкъб и Куийни щяха да вдигнат такава дандания, че дивакът веднага щеше да разбере, че там се крие някой. Кацата с дъждовна вода? Можеше да се удави. Съдът беше пълен, а тя нямаше сили да го преобърне; пък и какво, ако можеше? Неканеният гостенин щеше да види разлятата вода, да погледне в кацата и да я намери.

Но защо? Толкова ли много я мразеше, задето беше скрила Сакета, макар и за малко? Сякаш някой с поне капчица човещина можеше да отпрати това нещастно дете!

Вратата беше направена от три греди, обковани с дебели дъбови летви. Клекнала зад масата, Ани я гледаше напрегнато и очакваше всеки момент тя да изхвърчи от пантите си. Доплака й се.

Тъй като вратата така и не изхвърча, момичето събра кураж, прекоси бързо стаята и надникна през прозореца. Сърцето й се качи в гърлото. Дръпна главата си назад и се прилепи до стената. Дивакът стоеше на пъна точно пред вратата и държеше тялото на горкото дете, сякаш то беше жертвоприношение за злите му езически богове.

Отче, който си на небето, ако ме чуваш, каза тя само с устни. Имам нужда от съвет.

Всъщност имаше нужда от крепост! Заедно с цяла армия!

Когато вратата потрепери, Ани вече беше въоръжена с кухненския нож. Тя стисна здраво дръжката му с двете си ръце и хвърли поглед към мускета в ъгъла, но беше твърде късно да размисля. С разширени от страх зелени очи Ани се втренчи в износения ток на обувката си, който застърга бавно по пода.

След това дивакът влезе в стаята. Тялото на горката Сакета се люлееше безпомощно на ръцете му. Ани събра последните останки от кураж и се отлепи от стената, като държеше ножа пред себе си като молитва.

— Предупреждавам те… Просто се обърни и си иди тихичко — каза пискливо тя. — Не ме карай да те ранявам.

Мили боже, защо не беше висока шест фута, смела и самонадеяна!

Дяволът я изгледа със студените си очи, сякаш тя беше лудата, а не той.

— Ще й помогнеш.

Ани погледна към неподвижното окървавено тяло в ръцете му и очите й се просълзиха от страх и ярост:

— Да й помогна ли? Вече не мога да направя нищо за нея, освен може би да я погреба.

— Тя е жива. Помогни й.

Ани се наведе предпазливо. Наистина ли Сакета беше жива? Ако това бе истина, щеше да бъде истинско чудо. По косата и крайниците й имаше засъхнала кръв; бедното й лице едва можеше да се разпознае, а гърлото… Това жестоко чудовище й беше извило врата!

— О, дете мое, какво е направил с теб! — прошепна Ани и се опита да си поеме дъх, докато наблюдаваше Сакета.

— Знаеш ли кой го е направил?

Ани се стресна от напрежението в гласа му и отстъпи назад. Ако си признаеше, че знае, дали нямаше да убие и нея? Тя го погледна внимателно и поклати глава:

— О, не… Но може би ако я занесеш в селото…

Дивакът пристъпи напред. Ани отстъпи още една крачка назад.

— Няма ли майка или сестра? Сигурно има някой, който…

— Ти ще направиш, каквото трябва — каза той студено и равният му глас я накара да потръпне.

— Съжалявам, наистина съжалявам. Умея да се грижа за болни деца — драскотини и изкълчено, болки в корема и шарка. Но това… — Тя погледна към почти неузнаваемото тяло в ръцете му и сърцето й се сви. След това довърши безпомощно: — Дори не знам как да започна.

— Ще ти кажа какво да направиш и ти ще го направиш.

Тя вдигна напрегнат поглед към каменното му лице. Беше се втренчил в нея с очи, студени като януарски дъжд. Двамата се гледаха известно време, след това ножът се изплъзна от неподвижните й пръсти и издрънча на пода.

— Добре тогава. — Нима имаше друг избор? — Ще направя каквото мога. Само я остави на леглото и излез.

Той положи момичето на леглото и оправи окървавените окъсани останки от полата върху краката й. След това с ръце, за които Ани много добре знаеше, че са груби и безмилостни, внимателно постави ръцете на момичето от двете й страни и издърпа завивката нагоре. Преструваше се на загрижен. Див езичник — лицемер!

Ани отиде в другата стая и напълни леген с прецедена вода от каната на масата, пусна вътре парче сапун и взе една тънка ленена кърпа. След това се върна в спалнята и се втренчи гневно в широкия бронзов гръб на мъжа, който се беше навел над леглото. Ако Ани подозираше, че бе намислил нещо лошо, щеше да захлупи легена на главата му, но той беше отпуснал ръце до тялото си. Дали изобщо имаше риза? Облеклото му се състоеше от тези неприлични кожени панталони и чифт мокасини.

— Сега трябва да излезеш.

Той се обърна и я погледна мълчаливо, след това излезе. След малко обаче се върна с един стол, който постави до леглото. Ани не се опита да го предизвиква — както заради себе си, така и заради момичето. Трябваше да внимава, ако искаше и двете да оцелеят.

Тя се захвана за работа, докато той стоеше наблизо, с кръстосани върху неприлично голите си гърди ръце. Бездушните му очи следваха всяко нейно движение. Докато изстискваше парцала, от леглото се чу тих стон и Ани едва не изпусна парчето плат от изненада. След като отправи кратка безмълвна молитва към небесата, тя бързо забрави за злия си пазач и отметна завивката. Първо трябваше да установи доколко беше ранено момичето, за да не направи нещата още по-лоши. Още при първото докосване на парцала от леглото прозвуча втори, почти недоловим стон.

— Водата е студена — изръмжа дивакът.

— Достатъчно е топла. Слънцето грее по цял ден върху кацата.

— Донеси гореща вода.

— Тогава запали огъня и напълни чайника! Не мога да свърша всичко! — каза троснато тя и отново потопи парчето плат в легена.

Водата бе започнала да се оцветява в розово. Колкото повече съсирена кръв измиваше Ани, толкова по-очевидни ставаха раните. Обаче прорезите я тревожеха най-много. От някои от тях все още сълзеше кръв, която при всяко избърсване се усилваше, но ако не я почистеше, нямаше да може да разбере колко дълбоки са раните.

Мъжът се надвеси над нея и дъхът му раздвижи къдриците по бузата й.

— Излез, ако обичаш! — извика тя.

— Изстискай кърпата.

Подчини се като в мъгла, без да посмее да се съпротивлява. След това той взе ръката й, която държеше кърпата, и я постави върху кървящата рана. Натисна. Ръката му се допря в рамото й и Ани трепна.

— Дръж така. Кръвта скоро ще спре.

Тя притисна кърпата върху раната. Дивакът държеше ръката си върху нейната. Ани си каза, че това беше, за да увеличи натиска и си пое треперливо дъх. Дим от горящи дърва, кожа и някаква чиста резлива миризма, която й напомняше за влажните зимни дни в гората около училището. Ани Стивънс О’Нийл, трябва да си се побъркала!

— Трябва ми още вода… Тази изстина.

Дивакът се отдалечи, а тя дори не вдигна поглед да види дали беше отишъл да изпълни молбата й. Беше й напълно достатъчно, че бе излязъл и имаше възможност да диша.

Този мъж явно беше опасен луд. От съседната стая се чу дрънчене на мед върху желязо, което показваше, че може би той прави това, за което го помоли. Само че нищо не можеше да я накара да забрави и за момент неговата истинска природа.

Назъбената рана върху рамото на Сакета бе спряла да кърви. Дивакът се беше оказал прав. Отсега нататък Ани можеше само да се моли никоя от раните да не се възпали. Сега, когато калта, кръвта и зеленилката бяха почистени, раните по лицето и шията се виждаха по-ясно.

Гърлото беше силно ожулено, може би дори премазано! Ани почувства хлад, когато си спомни онази ръка върху нейното собствено гърло. Горкото дете, горкото мило дете! Нищо чудно, задето бе толкова изплашено, че бе изпълзяло и избягало през прозореца.

На челото имаше лоша прорезна рана, която минаваше по цялото теме и се спускаше, подута, към тила. Ани предпазливо отмахна сплъстената от кръв коса. Дали черепът не беше пукнат от удар с нещо тежко, като например дръжката на голям нож? Или пък задушаването я беше накарало да изгуби съзнание и да падне?

Докато девойката се чудеше за причините и лечението, което трябваше да приложи, Сакета изстена мъчително. Ани трепна. Слава богу, момичето поне беше още живо!

— Хайде, миличкото ми агънце, Ани ще се погрижи за теб, само почакай да видиш! — Утешителни думи без значение. Защо, за бога, не бе проявила достатъчно предвидливост, за да вземе съдържанието на училищната аптечка, преди да си отиде? Беше напълно възможно лешоядите, които бяха взели всичко от къщата, да бяха забравили да погледнат там. Само че тогава тя бе имала да свърши толкова много неща, преди новите собственици да се настанят, че дори й беше чудно, че се бе сетила да опакова и собствените си неща.

Във всеки случай сега трябваше да се оправя с това, което имаше подръка. Което означаваше — с нищо.

Ани почувства как между гърдите й се затъркаля капка пот. Явно дивакът отново беше запалил огъня, за да стопли още вода. Не беше нужно много, за да стане горещо в двете малки стаи. Ани се спря за момент и погледна през рамо. Мъжът… как ли му беше името?

Дори и не искаше да знае. Проклет сатана! Адът бе твърде сладко наказание за всеки мъж, който се бе отнесъл толкова жестоко с една жена!

Девойката почувства присъствието му, преди да го беше видяла. Той отново стоеше на вратата, скръстил ръце на гърдите си, и наблюдаваше всяко нейно движение. Ани неохотно отмахна още малко завивката и потърси източника на огромното количество кръв по краката на Сакета. Страхуваше се, че това може да има нещо общо с бебето, което индианката бе споменала. При тази мисъл Ани се вцепени от страх. Бог да й е на помощ, ако горкото момиче умреше!

— Ей, ти там — наруши нетърпеливо мълчанието тя. — Как ти беше името?

— Татамахо.

— Хм! Виж какво, господин Томахавко или както там се наричаш, по-добре щеше да направиш, ако беше завел Сакета при някоя от жените в селото. Сигурна съм, че те знаят повече от мен за… за тези неща.

— Ще говорят.

Тя го погледна с омраза през рамо:

— Обзалагам се, че ще говорят. Това няма да ти хареса особено, нали?

— По полата й има кръв.

— Виждам, че по полата й има кръв! И до нея ще стигна, движа се надолу.

Ани беше изплашена. Не знаеше нищичко за раждането на деца. О, да, беше чувала обичайните шушукания, но те секваха веднага, когато тя влезеше в стаята. Беше чувала неясните намеци за това как Ева била кривнала от правия път, за женския жребий в живота и възмездието за греха. Всичко това звучеше като цитат от Библията, но й бе напълно неразбираемо.

Пък и ако трябваше да говорим точно, това тук дори не беше раждане.

Макар и от време на време да простенваше тихо, Сакета не показваше никакви други признаци, че идва в съзнание. Това бе добре дошло при тези обстоятелства. Но ако умреше, боже опази, дивакът — убиец щеше да обвини Ани, вместо собствената си лошотия. Тогава никакъв кухненски нож или мускет на света нямаше да може да я спаси.

Тя понечи да отстрани останките от полата, залепнали за кръвта по горната част на краката на момичето, но дивакът застана зад нея.

— Не можеш да останеш тук! — сгълча го Ани.

— Ще остана.

— Не, няма! Или ти, или аз ще изляза, но няма да ти позволя да стоиш тук и да зяпаш, докато аз… с бедното момиче…

Той като че ли я разбра. Ани дори не направи опит да анализира чувствата си в момента. Не знаеше дали това е от стеснение или от страх, но подозираше, че ако се наложеше да усеща оня студен сив поглед да се забива в гърба й още една минутка, щеше да се разкрещи.

Без да се обръща, тя го усети да излиза. След това внимателно махна залепналата от изсъхнала кръв разпокъсана пола и прошепна:

— Спокойно, спокойно, агънцето ми, Ани ей сегичка ще те измие и ще видим какво може да се направи… О, не!

Освен всичко друго, ранената беше бита и с камшик. Не носеше абсолютно никакво бельо, а издайническите следи по бедрата стигаха чак до талията й. Милостиви боже, как можеше някой да бъде толкова жесток?

Ани примигна няколко пъти, за да прогони бликналите си сълзи, промърмори страховита молитва и се залови да почиства Сакета колкото се можеше по-добре. Наложи й се на два пъти да сменя водата, като си наливаше от чайника в другата стая.

Чайникът беше пълен, а огънят — малък, но буен. От Томахавко или каквото там беше проклетото му езическо име нямаше и следа. Ани искрено се надяваше да беше отишъл до края на земята и да се бе провалил в най-голямата дупка на ада!

Когато се върна до леглото, тя видя яркочервеното петно от прясна кръв между краката на Сакета.

— О, не! — извика тихо Ани.

След това остави бързо легена на стола, грабна ъгълчето на брокатената завивка и го задържа между бедрата на момичето.

— Трябва да натискам! — прошепна тя, докато държеше, молеше се и проливаше сълзи от изморените си очи. — Моля те, о, моля те, нека да спре!

Неочаквано влезе дивакът. Ани не можеше да се надява, че не я беше чул. В този момент обаче тя дори се зарадва на присъствието му.

— Пак започна, а не знам как да го спра — прошепна момичето.

Той постави ръката си върху нейната, а с другата натисна корема на Сакета. Ани затвори очи и се замоли.

— Толкоз беше — каза той сякаш след цяла вечност.

— Спря ли?

— Детето вече го няма.

Ани започна бавно да се свлича. Дивакът успя да я хване, преди да бе паднала на пода, сложи я да седне на един стол и се надвеси над нея. Тя се опита да си втълпи, че той бе превъплъщение на дявола.

Детето вече го няма, бе казал, но Ани сигурно си въобразяваше, че беше усетила тъга в гласа му.

Тя облегна глава назад върху грубите греди на стената и затвори очи. Тежестта на всичко, случило се след напускането й на училището, се стовари върху раменете й. Беше пропътувала триста мили до това забравено от бога място само за да открие, че баща й го няма. Беше се борила с говедата, глада и безмилостната жега. А сега на главата й се бяха стоварили бедната Сакета и злият й съпруг. Ани просто не знаеше какво да направи.

Празният й стомах изкурка. Беше толкова уморена. Трябваше да се срамува, задето бе в състояние да си мисли за храна, когато горката Сакета вероятно умираше, но беше толкова уморена и толкова гладна…

Ани си наложи да отвори очи, изправи се и се надвеси над леглото. Поне сега момичето нямаше опасност да умре от загуба на кръв. Но не биваше да се забравя ужасната подутина на тила й; можеше да има и вътрешни наранявания. Пък и нямаше начин да се разбере колко кръв беше изгубила, докато той я беше донесъл дотук.

Навън неусетно се беше стъмнило. Томахавко запали лампата и я внесе вътре. Ани се замисли — освен загубата на детето, което бе носила, Сакета вероятно имаше сътресение, счупена китка и счупен или лошо изкълчен глезен, а също така и множество порязвания и ожулвания и зле премазано гърло. Нищо чудно, че горкото момиче още беше в безсъзнание! А и още по-добре, като се имаха предвид обстоятелствата. Тъй като не разполагаше с лауданум[1], Ани нямаше какво да й даде срещу болката, дори и кора от върба.

Е, поне можеше да се оправи с едно просто изкълчване. Такива неща бяха напълно обичайни в едно домакинство, пълно с малки деца, макар и момиченца. Ани откъсна още едно парче от здравия брокат, взе плоска дървена лъжица за готвене и се зае да довърши работата, преди Сакета да бе дошла в съзнание. Ако изобщо това станеше.

Следващият ден премина без почти никаква промяна. Ани наблюдаваше неспокойно за признаци на треска и от време на време профилактично мокреше пациентката си със студена вода.

Дивакът — името му, както високомерно я информира той през стиснати зъби, не било Томахавко, а Домато — продължаваше да я зяпа в ръцете. А Ани продължаваше да не му обръща внимание. Или поне да се опитва.

За нейна най-голяма изненада, той като че ли наистина беше привързан към Сакета. Ани се почуди известно време върху това, но после реши, че не бива да си позволява да забравя истинската му природа.

Чак на втория ден, когато той не показваше никакви лоши намерения към момичето, Ани си позволи да се поотпусне и то само защото бе смъртно уморена.

Почти не беше спала, а и бе гладна. Вече й се повдигаше от царевичното брашно — попарено или варено — или от неуспешните й опити да си направи хляб. Парченце масло може би щеше да й помогне да си възвърне силите, но това бе все едно да си пожелае луната. Наоколо, докъдето й стигаше погледът, имаше само крави, но нито капка масло, сметана или мляко.

Това сигурно също беше нейна грешка. Не умееше да дои, не умееше да бие млякото, не умееше да готви, даже и не знаеше как да убеди проклетото пиле да й даде поне едно яйчице.

Горкият татко! Той си беше мислил, че я бе дал да се образова. Истината бе, че тя не се беше научила на нито едно полезно нещо. Нищо чудно, дето на моменти имаше чувството, че този зъл гол дивак й се смее, макар и той никога да не издаде звук и дори не се усмихна.

Поне я беше оставил на мира. Все още надничаше от време на време отвън, като се появяваше и изчезваше по някакви си негови работи. На Ани нито веднъж не й хрумна да го попита къде отива или какво прави. Понякога обаче го виждаше да шепне в носа на коня си. Не в ухото, а в носа му! Грижеше се за Джейкъб, а сигурно и за кравите, ако те изобщо имаха нужда от грижи. Другият дивак не се мярна нито веднъж. Скъпоценният татков Минго!

Веднъж завари дивака да души около мястото, където бе заровила развалената риба, и той й каза с обичайния си надут тон, че било трябвало всеки ден да се сменя водата в гърнето и да се прибавя сол, иначе рибата се разваляла.

Кой само се беше намерил да й го каже!

Един късен следобед, докато наблюдаваше как слънцето позлатява полуголото му тяло и кара топлите отблясъци да танцуват по гъстата му черна коса, Ани се почуди как може толкова много злина да се крие в такъв красив мъж. Изобщо дали бе възможно човек да е едновременно добър и лош?

Тя се сети за младия Том Сайзмор, клисаря, който понякога идваше на гости на стария Чарли. Том беше красиво момче, но бледнееше в сравнение със злия съпруг на Сакета. Буквално бледнееше.

На другата сутрин Ани се насили да изгълта няколко лъжици от безвкусната царевична каша, а след това изхвърли останалото навън за Куийни. Вече миеше съдинката, когато Домато — ама че глупаво име за такъв свиреп човек! — влезе в къщата и остави на кухненската маса една риба, която все още подскачаше. Без да каже нито дума, той прекоси стаята, надникна в спалнята, кимна и си отиде.

Ани се втренчи учудено след него, а бедният й стомах куркаше нетърпеливо. Месо! Истинска храна!

След като се увери, че пациентката й спи спокойно и че температурата, която обикновено се вдигаше през нощта, бе започнала да спада, Ани погледна към рибата. Животното отвърна на погледа й.

Момичето я докосна. Тя шляпна с опашка.

— О, господи!

Накрая Ани взе една кърпа, зави главата на рибата и я удари с всички сили между очите. Едва когато животното престана да се движи, девойката се зае със задачата да го отвори и да извади всичко, което трябваше да се махне. Поне дотолкова можеше да се оправи!

След това нежно постави изкормената риба на дъното на единствената тенджера, която бе достатъчно голяма, за да я побере. Това беше протърканият съд, който си бе донесла от училището. После Ани пъхна няколко съчки в огнището и разбърка въглените, като се молеше огънят да прихване, за да не й се налага отново да го пали.

През прозореца се виждаше Домато, който търкаше гърдите на коня си със стиска суха трева. Ани имаше чувството, че той си говори с него, защото мърдаше устните си, а ушите на животното потрепваха от време на време.

Не за пръв път на девойката й хрумна, че ако дивакът се бе отнасял с жена си поне с половината нежност, която демонстрираше към животното, сега нито един от тях нямаше да бъде тук.

Но и ти сега нямаше да се гласиш да вечеряш с риба. Вместо това, щеше да бъдеш сама, да си говориш като луда, да се притесняваш за татко, да преследваш Куийни, да гониш кравите от къщата и да се чудиш какво да правиш с всичките часове на дългите си самотни дни.

Тя наля в тенджерата малко вода, защото рибата изглеждаше по-естествено в такава среда, и сложи съда на огъня. Щом водата завря, Ани отиде да види Сакета и да измие лицето и шията й с мокър студен парцал. Покрита само с най-тънкото парче завеса, пациентката като че ли беше потънала в естествен сън. Първоначалното й дълбоко безсъзнание беше доста обезпокояващо. Ани все още не бе престанала да се страхува да не би Сакета да заспи и да не се събуди никога. А това щеше да бъде истинска трагедия. За краткото време, което бяха прекарали заедно, Ани си бе съставила впечатление, че момичето преливаше от жизненост, може би бе малко разглезено, но въпреки всичко добросърдечно и гальовно.

Но за да възвърнеше силите си, Сакета имаше нужда от храна. Рибеният бульон щеше да свърши добра работа като начало. Е, можеше да бъде по-вкусен, ако му сложеше един-два картофа и лук, парченце целина или даже ряпа. А най-хубаво щеше да бъде със силен говежди бульон…

Неочаквано Ани подуши една твърде позната миризма, хвърли парцала и се втурна обратно в кухнята. От отворената тенджера излизаше дим на кълба.

— О, не, не рибата ми! — проплака тя, грабна чайника и наля още вода в тенджерата.

Може би просто бульонът беше изврял. Малко коричка на дъното нямаше да навреди… Нали? За всеки случай Ани издърпа тенджерата настрана от огъня и отиде бързо до отворената врата, като размахваше престилката пред себе си, за да разпръсне вонята.

Слава богу, че наоколо нямаше свидетел на поредния й провал. Ани нямаше да може да понесе Домато да й се подиграва. Макар че той никога не се смееше, дори не се усмихваше. Как ли, за бога, такова същество бе могло да убеди жизнерадостното момиче да се омъжи за него? Та той не бе нищо повече от студен и бездушен бастун!

„Е — поправи се тя — почти бездушен. Гневът все пак е чувство.“

Домато си оставаше мистерия. През изминалите няколко дни Ани не видя лошо от него, но знаеше със сигурност, че то лежи и чака удобния момент да се покаже на повърхността. Също като красива многоцветна змия, която се припича на слънце. Хубава за гледане, любопитна за размисъл, но смъртоносна за пипане. Като че ли някога на Ани можеше да й мине през ума да го пипне!

Все пак, за свой най-голям срам, тя не можеше да отрече леките тръпки на вълнение, които се раздвижваха в нея всеки път, когато се приближеше до цялата тази лъскава гладка плът.

Боже мой, ако това е, което причинява диетата от вода и царевично брашно върху човешкото тяло, значи е по-добре да се науча да готвя, и то бързо!

Отгоре на всичко мислите, които си позволяваше, засягаха чужд съпруг!

Ани понечи да се обърне и чу нисък мъжки глас. И ето го и него, вървеше сред кравите, а те не му обръщаха никакво внимание, сякаш беше един от тях. Все пак хората казваха, че дяволът имал разцепени копита, нали?

Глупави животни! Щом тя само се покажеше навън, те се разбягваха като ято изплашени яребици. Човек можеше да си помисли, че към тях идваше цяла армия от месари със сатъри в ръце. А дивакът си стоеше там с панталоните си, направени от кожата на някое бедно животно, и потупваше същото онова теле, което тя преследваше от дни насам, а малкият проклетник само размахваше доволно опашка!

Сякаш усетил погледа й, той се обърна и прекрасното му тяло заблестя на слънцето. Косата му беше спретнато оплетена. В това отношение той се поддържаше много по-добре от нея.

Неспособна да се обърне, Ани го гледаше и се чудеше. Всички мъже ли имаха толкова широки рамене? Толкова плосък и гладък корем? Със сигурност знаеше, че малко мъже имаха такива хубави очи. Или толкова горд нос. Или устни, които караха стомаха на всяка жена да потреперва, сякаш…

— Красотата на човека се определя от постъпките му — промърмори тя и отклони с мъка погледа си. Беше изписвала това на плочата си толкова пъти, че вече не можеше да ги преброи. Този мъж беше самият дявол и тя не биваше да го забравя.

И все пак напоследък той не изглеждаше чак толкова страшен. Беше й донесъл риба. Постоянно държеше сандъка за дърва пълен. Поддържаше огъня така, че чайникът винаги беше горещ, но стаята — никога прекалено топла.

Малко по-късно Ани мокреше тялото на Сакета със студена вода, за да прогони треската, която се появяваше всяка вечер. Опитваше се да осмисли случилото се. Тук, пред нея, лежеше най-явното доказателство за жестокостта на мъжа. И все пак ден след ден той стоеше отвън и наглеждаше спящото момиче всеки път, когато Ани притичваше до тоалетната или простираше прането. Знаеше, че беше така. Беше го видяла да го прави. Човек можеше да си помисли, че дивакът съжалява за това, което бе сторил.

Въпреки всичко Ани подозираше, че ако нещо се обърка, той щеше да се нахвърли върху нея на минутата и да опре ножа си в гърлото й. А това някак си не се връзваше с останалото.

Девойката въздъхна, изстиска парцала и го окачи на прозореца да съхне. След това отиде в кухнята да се заеме с рибата, която не миришеше особено апетитно.

Истината беше, че нищо не се връзваше, откакто беше стъпила на този окаян остров. Защо тогава трябваше да очаква сега нещата да са по-различни?

Училището на госпожа Бидлкуум, както и подреденият, дори спартански живот от последните дванадесет години, изглеждаха страшно далеч. Сега Ани приемаше всеки ден такъв, какъвто беше, и се молеше Сакета да оздравее по-бързо. Така мъжът й щеше да я отведе вкъщи и може би в разкаянието си отсега нататък щеше да се отнася към нея с повече уважение. Също така се молеше татко й да се върне, преди тя да умре от глад или да опожари къщата в старанията си да наготви нещо, дето да става за ядене.

И може би тогава животът й щеше да стане по-смислен.

[1] Опиева тинктура. — Б.пр. ↑

6.

Той се придвижваше бавно по брега на езерцето. Около него ранното утринно слънце се спускаше под наклон през воалите от испански мъх, които се люлееха нежно от всеки клон. Приличаха на женски коси, развяващи се от ветреца. Пойните птички чуруликаха шумно в зелените сенки, без да се притесняват от присъствието му. Някъде над главата му един рибар нададе високия си пронизителен крясък, а от далечината над водата долитаха шумните гласове на досадните чайки.

Обутите в мокасини крака на Т’махо се придвижваха с безпогрешен усет по все още влажната от утринната роса земя. Той присви очи и огледа внимателно едва забележимата следа, която представляваше или счупена папрат, или лоза, изтръгната от мястото си.

Дирята върху един изкривен корен в края на езерцето показваше мястото, където мускусен плъх се бе спрял, за да се огледа, преди да влезе в дупката си. Малко по-нататък попадна на следите на кукумявка, която наскоро се бе гощавала с нещастна мишка. Тънката като хартия кожа на дълга змия лежеше върху едва забележимата й диря. Беше разкъсана от миналите по нея безбройни крака.

Т’махо беше дошъл първо на мястото, където бе намерил неподвижното тяло на Сакета, и тогава бе започнал да търси следи. Докато навлизаше все по-дълбоко в мъгливата местност, той откриваше знаци, които караха стомаха му да се свива болезнено и изпълваха сърцето му с нова решителност. На около двеста стъпки по-нататък попадна на следата на изплашена сърна, пресякла пътеката. След малко забеляза отпечатъците на обувки с твърди подметки, водещи още по-надълбоко в сенчестите дебри на приличната на джунгла горичка.

Имаше много следи. През блатата минаваха за по-напряко всички, които пътуваха на север или юг. Често идваха ловци или трапери; децата си играеха на криеница. Жените събираха диво грозде и сливи.

Тогава той откри петно засъхнала кръв до най-далечния бряг на Дългото зелено езерце, в една туфа ниски палми. Отпечатъците от обувки, които следваше, тук бяха неясни, сякаш върху тях бе влачено нещо.

Неочаквано всеки нерв в тялото му затрепери. Чувстваше, че онова нещо се беше случило някъде наблизо. Това, което бе сторено на Сакета, не можеше да остане без следи.

Точно това търсеше той. Следа. Знак. Някаква мъничка диря, която щеше да го отведе до прокълнатото животно, използвало и захвърлило невинно момиче за собственото си удоволствие.

Пръстите на Т’махо се присвиха неволно. Смъртта щеше да бъде твърде малко за такъв човек. Младежът се усмихна студено и пожела на този сатана дълъг живот, изпълнен с безкрайна, неописуема агония. Живот, в който всеки час, всяка секунда щяха да носят молби за избавление. Живот, в който…

Внезапно като че ли въздухът застина. Тишината проехтя около Т’махо, докато той гледаше втренчено парчето бял плат, което висеше от трънливото клонче на една шипка. Младежът продължи по неясната следа и стигна до подобно на пещера кътче, образувано от надигналите се корени на старо дърво, откъдето се спускаха гъсти завеси от испански мъх. Кръвта на Т’махо изстина.

Беше се случило тук. На това място. Младежът усещаше дъха на злото в горещия влажен въздух, който се издигаше от черните води на езерцето. Папратта наоколо бе изпомачкана точно както когато сърните лежаха около водите на сладководни езерца, само че тук липсваха отпечатъците на малките раздвоени копита.

Той взе парченцето плат и го замачка между пръстите си, като си отбеляза колко меко и фино бе то. Беше лен, с непознато на острова качество и му напомняше за ризите, които бе носил баща му. Даже и сега не можеше да забрави първата такава риза, която бе получил на дванадесетгодишна възраст.

Т’махо позволи на погледа си да изгуби фокус, отвори уста и се напрегна да получи някакво видение. Лице. Име. Нещо, което щеше да даде цел на убийствената ярост в сърцето му. Когато забеляза малко ръждиво петно по нишките в крайчеца на парчето, го прониза такава внезапна болка, че за момент престана да диша.

Младежът вдигна глава, затвори очи и се закле да отмъсти.

Докато улавяше рибата за червенокосата, Т’махо си спомни, че имаше други неща, които изискваха вниманието му, преди да продължи търсенето си. Голямата му лодка все още не беше готова за работа, но трябваше да се погрижи за мрежите. Минго ги беше прибрал, когато бе станало ясно, че нито един от двамата нямаше да има възможност да се занимава с тях, но може би вече бе време отново да ги изкарат. Ловът беше продължил повече, отколкото двамата бяха предполагали, а жените, които чистеха и опушваха рибата, разчитаха на тази работа.

Т’махо не каза нищо за първите си открития. След като нареди на Минго да заложи малката мрежа, той се върна в колибата си на юг от селото, където някога бе живял народът на майка му. Жилището му бе смесица от старото и новото и представляваше една огромна стая. За разлика от старите индиански колиби обаче, подът й бе покрит с дъски, както и стените. Отвън имаше застъпващи се парчета кора от дърво, които пазеха вътрешността на жилището от суровите зимни дъждове.

Покривът беше от слама, която се сменяше лесно. В четирите стени имаше просторни отвори, през които летният вятър влизаше необезпокояван, но които биваха затваряни през зимата. От обелените подпокривни греди висеше запас от кожи за стените и пода, които по време на най-студените месеци осигуряваха топлина и комфорт.

Имаше малко мебели. Дюшек на пода. Стол от летви и кравешка кожа. Сандък с дрехите и няколко сувенира, като огърлицата от миди и кокалчета, принадлежала някога на майка му. Сакета бе пренебрегнала накита заради друг — от цветни стъкълца.

В сандъка бяха и книгите му; останки от живота, който бе живял за кратко преди години. Живот, който искаше да забрави, и все пак трябваше да помни, да помни кой бе всъщност.

Т’махо се беше запознал с баща си на петгодишна възраст. Бенджамин Йенсен Хамилтън бе стеснителен и учен мъж. Беше дошъл на острова шест години преди това, за да търси някакви следи от английски заселници, напуснали близкия остров Роаноук в края на шестнадесети век и вероятно дошли на остров Кроатон.

В селцето Кинъкийт, на няколко мили северно от някогашния Кроатон, той беше срещнал Литъл Фийт и с това бе завършило преследването му на знанието. Беше си отишъл в края на лятото. Не бе и ставало на въпрос да вземе Литъл Фийт със себе си.

Открай време животът в несигурните погранични острови бе съсредоточен единствено върху оцеляването, което зависеше от съвместните усилия на всички — индианци, англичани или каквито и хора да доведеше морето. Човек беше ценен заради характера му и уважаван, независимо от кръвта. Естествено в началото имаше известна подозрителност, но само докато покажеше качествата си по един или друг начин.

На сушата обаче невинаги беше така. Макар и наивен в много други отношения, Хамилтън знаеше това.

Години по-късно той се бе върнал, за да възобнови недовършените си изследвания и бе открил, че има син. Литъл Фийт го беше нарекла Бенджамин — на баща му. Независимо дали беше разумно или не, Хамилтън бе настоял да вземе момчето със себе си на сушата.

За петгодишния Бенджамин това беше най-голямото приключение. През следващите няколко години той бе упорито обучаван от учители, включително и от баща си. Живееше в хубава къща и научи както предимствата от язденето със седло, така и недостатъците от носенето на обувки, вълнени панталони и скроено палто.

Отначало бе тъгувал много за майка си, но след време се бе научил да нарича Хамилтън „татко“. Попиваше знанията като гъба вода и не след дълго, макар и старият му дом да му липсваше, той можеше и да се почувства достатъчно щастлив, ако не беше жената — Бриджит.

На четиридесет и една години Хамилтън за пръв път в живота си се беше влюбил диво и безнадеждно. Името й беше Бриджит, русата и синеока дъщеря на богат плантатор, загинал заедно с жена си и двамата си сина, когато няколко пияни бегълци от племето тускарора бяха запалили плантацията му. По това време Бриджит била на гости на една своя братовчедка.

Та новата жена на баща му решително отказваше да приеме младия метис.

— Съжалявам, наистина те обичам и искам да живеем заедно — повтаряше отново и отново тя, като кършеше нежните си ръце, — но никога не бих могла да приема един от… онези в дома си. Не и след…

Беше трудно да се устои на пълните със сълзи сини очи. Хамилтън даже и не се опита. Когато работата опря до избор, той избра жената. Каза на Бенджамин, че било време като всеки млад мъж да опознае народа на майка си. Също така каза, че щом веднъж Бриджит свикнела с мисълта за него, Хамилтън щял да дойде да го вземе.

Тя никога не свикна и той никога не дойде. Не че Т’махо щеше да отиде. Още преди да слезе от кораба, той се отрече от света на баща си, като се отрече от името му. Докато чакаше да слезе на брега, момчето старателно пренебрегваше тъжния мъж с виновно изражение, който стоеше край него до парапета. Хамилтън молеше да бъде разбран. Без да му обръща внимание, Бенджамин гледаше втренчено водата, където дълга остроноса риба плуваше под повърхността.

— Бенджамин, чуй ме, синко…

Рибата изглеждаше кръвожадна. По-късно Т’махо бе научил, че това негово усещане не беше вярно. Но сега, без да слуша молбите на баща си, той се наведе над парапета и се загледа в рибата. Тах-тах…

Какво беше това? Той знаеше думата, беше на върха на езика му.

Да, познаваше това място! Познаваше този огромен извит дъб с клони, които се допираха до земята. Познаваше гъстите гори на север, продраните крясъци на чайките и свраките, рибарите и дивите папагали. И — о! Познатия аромат на катран и сушена риба, солена вода и дим от горящи дърва…

— Татамахо! — извика той, като си спомни как майка му наричаше тази риба. — Името ми не е Бенджамин, а Татамахо!

Сега Т’махо бързо затвори сандъка, след като си взе от него само чифт чисти панталони. Стана му смешно, когато си спомни, че хората от народа на баща му се къпеха понякога веднъж в месеца, понякога веднъж годишно, а понякога изобщо не се къпеха.

Сред хатораските чистотата не бе считана за нищо повече от елементарна учтивост към околните. За Т’махо къпането беше средство за отпускане или ободряване — в зависимост от настроението и сезона.

Ани изруга неприлично. Имаше твърде бегла представа за значението на думите си, но понякога й идваше да ругае или счупи нещо, а не можеше да си позволи последното. За щастие в училището за бедни момичета на госпожа Бидлкуум беше научила нещо повече от пословиците, цитатите от Библията и италианските ажури.

Рибата изобщо не ставаше за ядене. Беше изгоряла отвън, а отвътре бе сурова, пълна с кости и покрита с големи колкото нокът люспи. Бульонът беше изврял и по дъното и стените на тенджерата имаше само прегорели парчета месо заедно с някакви странни частици.

Сакета, макар и да не бе отворила още очи, бе успяла да погълне малко от воднистата каша — всичко, което Ани успя да й предложи, — но имаше нужда от нещо по-хранително.

Прорезните рани на пациентката зарастваха добре, а ожулванията започнаха да избледняват, освен тези на гърлото, които бяха най-сериозни. Треската й идваше и си отиваше, но Ани не знаеше какво повече може да направи, освен да охлажда Сакета, когато вдигаше температура, да я успокоява, когато започваше да се мята в леглото, и да я кара да се храни, доколкото това беше възможно всеки път, когато индианката изглеждаше малко по-жизнена.

Ани остави тенджерата настрани и затвори очи за момент. Милостиви боже, колко беше изморена! От първата нощ, откакто Сакета бе тук, девойката не беше мигнала, тъй като се страхуваше Домато да не се промъкне и направи нещо ужасно. През целия следващ ден бе стояла на стража, като само от време на време бе притичвала до тоалетната или да изпере и простре дрехите.

Докато насилваше пациентката си да глътне малко каша и сменяше подгизналите от кръв парчета — слава богу, че имаше достатъчно стари завеси — Ани успя да дремне през втората и третата нощ, като се събуждаше само когато усетеше, че ще падне от стола.

Даже и когато се успокои достатъчно, за да легне на един сламеник на пода, спеше на пресекулки. В тясната стая едва имаше място за един, а камо ли за двама души. Един господ знаеше къде бе възнамерявал да я настани татко й.

Но всъщност, освен ако паметта не й изневеряваше, баща й изобщо не бе практичен човек.

Ани не знаеше дали съпругът на Сакета спеше отвън, или нощем си отиваше у дома. Беше достатъчно досадно, че по цял ден я следеше неотлъчно, сякаш подозираше, че е способна на бог знае какво престъпление.

Всъщност Ани вече не се страхуваше особено от него. Предполагаше, че човек може да свикне с всичко; даже и с един мъж с мрачна физиономия, който да влиза и излиза от къщата. А колкото до отношението му, което веднъж за момент беше нарекла гордост, не беше нищо повече от чиста наглост. Поне толкова Ани разбираше!

Затова беше така озадачаващо, че с всеки изминал ден й ставаше все по-трудно да свърже дивака, който бе пребил младата си жена до безсъзнание — човека, виновен за смъртта на нероденото им дете, с мълчаливия непознат, който я снабдяваше с храна, вода и дърва, докато тя бдеше над спящата му съпруга.

А срамната истина беше, че неведнъж девойката едва не забравяше кой и какъв е той.

Т’махо носеше със себе си дървена лъжица, за да замести онази, която червенокосата беше използвала да намести изкълчената китка на Сакета. Пристигна точно навреме, за да я види как изстъргва останките от поредното ядене пред вратата за петела или което и друго животно имаше смелостта да го опита.

Тази жена беше невероятно глупава. Даже и Сакета, която от дете беше глезена от всички, включително и от него, поне щеше да оскубе птицата или да изчисти люспите от рибата. Още преди години той я беше научил как да си улови рак със заострена пръчка, след това да го използва за стръв и да примами малка рибка между дланите си, а с нея да хване по-голяма; и всичко това, без да нагазва във водата по-дълбоко от коленете.

Етауак пък я беше научила как да приготвя уловеното с дафинови листа и сок от киселите плодове на червената смрадлика. На десетгодишна възраст Сакета знаеше не само това, но и други неща. Поне когато не беше заета да краде рокли от въжетата за простиране на селските жени и да се прави на изискана дама от града. Т’махо никога нямаше да забрави първия път, когато беше видял малкото дяволче. Сърдит и изпълнен с болка тринадесетгодишен юноша, той току-що беше пристигнал на острова и се опитваше да се ориентира. Неочаквано една малка мургава вихрушка, притиснала към гърдите си дълга басмена пола, връхлетя върху него и едва не го прекатури извън борда.

По петите й тичаха две запъхтени старици, които крещяха към детето, притиснало се към краката му:

— Сакета, върни полата на госпожица Лина!

— Малко дяволче такова, ако само още веднъж откраднеш дреха от простора ми, ще ти нашаря задника; да пукна, ако не го направя!

Без да обръща внимание на двете сърдити жени, детето отправи щърбата си усмивка към Бенджамин, който минути преди това бе станал Татамахо, и рече:

— Как се казва това нещо, дето го носиш на врата си? — Той все още носеше вратовръзката си, която побърза да разхлаби при тази забележка. — Ти тука ли ще живееш сега? Аз съм изчадие адово, а ти кой си?

Така се беше запознал с малката си полусестра. През изминалите години Сакета се беше поправила в някои отношения, а в други — не, но поне можеше да напълни стомаха на мъжа, без да го отрови.

А какво можеше да върши червенокосата? Нищо! Подобно на всички като нея, и тя беше свикнала да има прислужници. Ако я оставеха сама, щеше да бъде безпомощна като раче с мека черупка.

„Ако не и по-беззащитна“ — помисли си той, леко развеселен. О’Нийл трябваше да я снабди с по-малка пушка, преди да я остави сама. В такива слаби и неопитни ръце старият мускет можеше да бъде направо опасен!

На следващия ден Т’махо улови една блатна кокошка, оскуба я и почисти вътрешностите й. След това я отнесе в къщата и я постави на масата с думите:

— Сакета има нужда от месо.

Ани имаше чувството, че ще излезе от кожата си от гняв. От два дни не й беше казал и дума, а сега изведнъж се появяваше изневиделица и започваше да бълва команди.

— Давам й варено царевично брашно. Това е най-доброто, което мога да направя, а и човек не може едновременно да спи и да яде, без да се задуши. Даже и не знам как изобщо гълта с това изранено гърло. — И го погледна обвинително.

— Свари птицата, стрий месото и кокалите на каша и ги смеси с бульона.

— Разбира се! Как не се бях сетила? — Даже и когато носеше подаръци, този човек беше направо вбесяващ. — Ако беше толкова лесно — тросна се тя, — отдавна щях да съм го направила!

И ако беше толкова лесно, Ани нямаше да вижда петна пред очите си от безсъние и липса на свястна храна, но нямаше намерение да му доставя удоволствието да разбере, че тя едва се държи на крака. Девойката отиде до огнището и започна да трупа вътре дърва. Той обаче се приближи, пресегна се през нея и махна всичко, освен две малки парчета дъб и едно от бор.

Голата му ръка се допря до рамото й и тя се почувства така, сякаш се беше докоснала до нажежено желязо. Даже и миризмата му й влияеше. Дим от горящи дърва, кожа, кон и нещо тъмно и вълнуващо, което караше въздуха в гърдите й да не достига. Миришеше на чисто, може би дори по-чисто от нея.

— За да гори — промълви той, — огънят трябва да диша.

Също и тя, защото в момента даже и тази проста функция й струваше доста усилия. Може би от страх пулсът й започваше да препуска така бясно винаги когато той се приближеше до нея.

А сега наистина беше застанал наблизо, толкова близо, че Ани виждаше отражението си в тъмните зеници на странно светлите му очи. Момичето се опита да не се поддава на безмълвната му заплаха. През целия й живот — първо като дете у дома, а после като постоянна ученичка в строго управляваното сиропиталище — училище — й бяха казвали не само какво да прави, а и как и къде да го прави. Капризната съдба бе пожелала сега да я постави в коренно различни обстоятелства и да я остави да се оправя както може.

Тя се бе опитвала да го прави, доколкото й беше възможно, но сега бе възрастен човек и отговаряше — докато татко й си дойдеше у дома — само пред Бога и пред собственото си съзнание. И ако този езичник с остри черти, голо тяло и отвратителен характер си мислеше, че може да я накара да му играе по свирката, значи вече беше време да разбере колко корава глава имаше тя.

Ани го погледна втренчено.

Той отвърна на погледа й.

Девойката си помисли, че дивакът определено се опитва да я изплаши, като присви очи, вирна брадичка и накара тъмните зеници на очите си така да се разширят, че почти покриха сивите ириси.

Но тя не можеше да бъде изплашена!

Само че как сивите очи ставаха черни, а след това отново сиви?

За момент Ани забрави за блатната кокошка, за непокорното огнище и за това, че мъжът, който се беше втренчил в нея, не само бе женен, но и произхождаше от безкрайно чужда за нея култура.

Чужда, да! И Ани бе имала страхотен късмет, задето не се беше събудила някоя сутрин с нож в гърлото.

Оскубана, блатната кокошка не беше по-голяма от юмрука й. Докато вреше в тенджерата, изглеждаше мазна, с не особено апетитен сив оттенък на кожата, и миришеше силно на риба и кал. Но когато Ани реши, че месото се беше варило достатъчно, вече тези неща не й правеха впечатление. Това бе храна, а тя умираше от глад. Горката Сакета също нямаше да забележи вкуса му. Храната си беше храна, а и онзи проклет дявол бе прав — детето имаше нужда от нещо повече от царевична каша.

— Стрий месото и костите и ги смеси е бульона — промърмори тя под нос.

След това сложи дъската за рязане до тенджерата и бодна птицата с върха на ножа. Имаше намерение да я вдигне и нареже на малки парченца, които после да размачка с някакъв подходящ инструмент. В това забравено от бога място нямаше дори камъни!

Неапетитното на външен вид животно подскачаше и се обръщаше във врящия бульон. Тя отново го бодна и то отново се претърколи. Кльощавият му гръб заплува сред мазния сивкав бульон. Ани измърмори под нос най-неприличните думи, за които можеше да се сети, без да има и най-малката представа какво означаваха те:

— Стой на едно място, ти, проклета въшлясала курво!

Тя мушна още веднъж, а кокошката се удари в едната стена на тенджерата и плисна бульон по ръката й. Момичето стисна китката си, извъртя се и закачи дръжката на съда с единия си лакът. Тенджерата се преобърна и съдържанието й се изля на пода.

— О, не! Дявол да го вземе! — извика Ани и очите й се напълниха със сълзи.

В следващия момент дивакът се озова до нея. Ани се беше превила на две от болка и стискаше изгорената ръка между коленете си. Затова не го чу да влиза и дори не забеляза присъствието му, докато той не освободи ръката й. Дивакът се намръщи при вида на сърдитото червено петно и я поведе към масата.

— Престани! Не ме докосвай! — Болката беше достатъчно силна и без солта от потната му ръка. Когато Ани се опита да се отскубне, той я стисна по-здраво.

— Стой мирна, глупава жено, или ще ти отрежа ръката и ще нахраня с нея костенурките.

Ани ахна, но преди да успее да се окопити от заплахата, дивакът вече беше намазал ръката й с поизстиналата мазнина от стените на тенджерата. След това той потопи кърпата в каната с вода и я уви около раната.

Девойката преглътна мъчително и вдигна очи към него. Беше зашеметена, но усещаше как болката намалява.

— И аз можех да направя това — каза тя, когато се посъвзе. Беше лекувала стотиците изгаряния на малките си довереници. Но рядко се беше налагало някой да се грижи за нея. Сега се чувстваше някак… странно. — Благодаря — рече неохотно и се слиса, когато видя как ъгълчетата на устните му потрепнаха.

— В тенджерата е останал достатъчно бульон за Сакета. Ще й свърши добра работа.

Макар че беше зашеметена, Ани забеляза, че той беше изоставил сковаността, която понякога караше думите му да звучат твърдо и разчленено като ръбати камъчета. Дали изобщо се усещаше, че от време на време говори английски толкова свободно, колкото и тя, а друг път толкова схванато, сякаш е чужденец? Изглеждаше така, като че ли използва езика, за да подчертае разликата между тях.

Докато го наблюдаваше как събира останките от съсипаната вечеря, празният й стомах изкурка и тя за момент забрави загадката на човека, наречен Домато.

Той обели кожата на птицата, отряза парче от бялото месо, което можеше да се побере и в чаена лъжичка, и й го подаде. Ани се ококори от изненада.

— Но Сакета има нужда от… — промърмори тя.

— Яж. Аз ще се погрижа за Сакета.

Ани се подчини, като изгълта лакомо малкото парченце с вкус на гранясала мазнина и си облиза пръстите. После погледна с копнеж към останалото месо, което Домато размачкваше, и той й се усмихна. Ама наистина й се усмихна!

На следващия ден Т’махо улови катеричка и заек, одра ги и ги опече на огъня отвън. Лекият южен бриз понесе нежния аромат към Ани. Когато месото изстина достатъчно, той го извади, остави катеричката за себе си и отнесе заека към къщата.

Жената едва го изчака да се обърне и се нахвърли върху месото като гладно куче. Т’махо се сети за безплодните й усилия и изпита известна вина. Тя беше безпомощна, подобно на всички от нейния народ, но все пак се стараеше. Макар и неохотно, той бе длъжен да й признае поне това.

Заедно с Минго през първата нощ бе наловил и занесъл риба на Етауак, която чакаше от него месо. От една седмица насам не бе имал време за друго, освен от време на време да се среща с Минго в края на блатата и да му съобщава новините. Само така можеше да задържи Етауак да не долети да се грижи за скъпоценното си пиленце.

А Минго беше даже още по-нетърпелив.

— Започна ли вече да говори? — попита той тази сутрин.

— Не още. Пие, но сигурно ще мине доста време, преди да проговори. Гърлото й е лошо наранено.

Масивните юмруци на Минго се свиха неволно до тялото му. Кръвта запулсира гневно по белезите на лицето му, докато се опитваше да запази самообладание.

— Разпитах из селото дали тези дни не са идвали непознати. Идвал е платноходът на Снел, също и рибарски кораб от пролива Коур — заради бурята онази нощ. Имало и от обичайните дървени шлепове, но никой не си спомня наоколо да са се скитали непознати. Рибарският кораб и шлеповете си заминали веднага след като натоварили.

— Но това не означава нищо.

— Означава само, че никой не си спомня. Търпение, приятел. Тя е жива и е в безопасност. Най-лошото вече е минало.

Но и двамата мъже бяха нетърпеливи. Те чакаха някакъв знак, че момичето, което познаваха и обичаха, се е завърнало в бедното й разнебитено тяло.

При първата светлина на шестия ден, след като беше намерена Сакета, Т’махо изчисти две риби от люспите и ги опече върху горещи въглени. След това запази по-малката за себе си и отнесе морската пъстърва на червенокосата. Имаше намерение да я накара да стрие месото, да сложи една хапка в гърлото на Сакета и да го поглади, докато преглътне.

Ани го посрещна на вратата.

— Будна е! — възкликна тя с грейнало лице.

Т’махо дълго не можа да откъсне поглед от блестящите зелени очи, които го гледаха от бялото усмихнато лице, от немирния меден облак, едва удържан от парцаливата панделка и спускащ се в див безпорядък по нежните й рамене. Вместо една от роклите, които обикновено носеше под престилката си, сега Ани беше облякла прозрачна бяла дреха, подобна на онази, която той беше носил в другия си живот; само дето около врата й имаше избродирани цветчета. Материята беше толкова износена, че на мястото, където се докосваше до малките гърди, прозираше розовата плът.

— Чуваш ли, Домато? Сакета е…

Т’махо смотолеви нещо, пъхна рибата в ръцете на Ани и я избута настрани толкова рязко, че момичето едва не изпусна храната на пода. Странно, но този път изобщо не й хрумна, че Домато можеше да направи нещо лошо на Сакета.

Той бе коленичил до леглото.

— Сакета, отвори очи — каза той и погали крехката мургава китка. — Червенокосата ми каза, че си се събудила. Отвори очи, Сакета. Стига с тези игри, малка къвфмък.

След като не получи отговор, Домато се обърна и погледна укорително към Ани, която надничаше иззад рамото му.

— Но тя беше будна! — възрази разпалено девойката. — Не съм си въобразила. Изпуснах си четката на пода и когато се наведох да я взема, Сакета отвори очи и погледна право към мен!

— Тя още спи.

Ани прие думите му като обвинение в лъжа и се наежи.

— Ей така си отвори очите! Бяха кафяви, на малки зелени точици!

Хванал ръката на Сакета в огромната си длан, той хвърли към Ани унищожително презрителен поглед. Ани си спомни, че това беше същият човек, който й носеше храна, или поне се опита. Да, това беше същият човек, който се беше погрижил за раната й толкова бързо, че на мястото вече нямаше и следа от мехури. Но, о, господи, колко надут беше само!

— Как я нарече? Не звучеше много мило.

Той се втренчи в нея толкова дълго време, че Ани се почуди дали изобщо я беше чул.

— Нарекох я къвфмък. Тя е моя сестра. Думата означава точно това.

Ани примигна изненадано. Негова сестра! Дали това не беше отново някоя от гадните му игри? Тя много добре знаеше кой бе той! Сакета й беше казала… Нали така?

— Сигурен ли си, че не си неин съпруг?

Сега беше ред на Т’махо да примигне. Слисаният му вид със сигурност не беше престорен:

— Съпруг на Сакета? Че кой мъж, дето има поне капка ум в главата, ще се ожени за такава проклета малка некаун? Сакета ми е наполовина сестра, червенокоса жено. Ние сме от една и съща майка.

От една и съща майка! Той й бил брат, а не съпруг. А това означаваше, че Домато не беше набил и донесъл Сакета тук, защото го е било срам в селото да не разберат за постъпката му.

Ани отвори уста и отново я затвори. След това вирна брадичка и каза:

— Името ми не е „червенокоса жено“, а Ани. Или по-скоро госпожица О’Нийл.

В един объркан момент на Ани й се стори, че той понечи да стане и да й се поклони. Още едно доказателство, че соленият въздух размеква мозъка на човек.

Вместо това той посочи към жената на леглото и каза:

— Сакета.

— Знам това, за бога! А ти си Домато.

Този път непристойният блясък в хамелеонските му очи не можеше да бъде сбъркан с нищо.

— Аз съм Татамахо — заяви натъртено той. — Не съм никакъв зеленчук.

Със сигурност не беше зеленчук!

— Както кажеш — озъби се тя.

— Как ми е името?

— За бога, забрави ли го вече?

— Нищо не съм забравил. Кажи го.

— Добре, добре. Името ти е… Татамато?

Беше просто невъзможно да го произнесе като него, с тези малки смешни пуфкания.

— Тах-тах-ма-хо.

— Да. Добре де! Ти си Тах-тах-ма-хо. Много ми е приятно да се запознаем, но сега би ли бил така любезен да се дръпнеш настрана? Ще видя дали ще мога да накарам Сакета да глътне малко намачкана риба.

Той я погледна още по-презрително, ако това изобщо бе възможно:

— Отсега нататък аз ще готвя. Ти ще се грижиш за Сакета.

Ани вирна брадичка, изпъчи се и скръсти ръце върху гърдите си:

— Отсега нататък можеш да се провалиш вдън земя и хич не ми пука, а аз ще гледам Сакета, защото така искам, а не защото ти ми казваш да го правя! Ясно ли е?

За момент очите му проблеснаха развеселено и Ани едва сега се сети, че беше само по нощница. Толкова се беше развълнувала от събуждането на Сакета, че дори не бе успяла да се облече прилично.

Тя сграбчи здраво раменете си, вдигна още по-високо кръстосаните си ръце и каза, изчервена като рак:

— Ще ти бъда много благодарна, ако излезеш, господин Тах-тах-ма-хо. Ако Сакета отново се събуди, можеш да бъдеш сигурен, че ще те извикам.

Т’махо излезе, отнасяйки със себе си образа на малката зеленоока жена, която носеше гнева си като закален боен щит. Никой никога ли не я беше учил, че разумното мушитрънче никога не закача орела?

Колкото до Сакета, той самият бе забелязал, че тя се подобряваше с всеки изминал ден. Цветът се връщаше на бузите й, а ожулванията ставаха от черни и морави на жълти и зелени. Но когато я виждаше да лежи там толкова малка и неподвижна, той разбираше колко уязвима можеше да бъде една жена.

Може би щеше да бъде по-добре, ако я беше научил как да се бори, а не как да примамва рибка в дланите си. Трябваше да я научи да крещи като обезумяла всеки път, щом някой мъж само се опиташе да я пипне с пръст.

Тъй като беше израснала в малко селце, където всички се познаваха, тя никога не бе имала причина да не вярва на хората. Т’махо не беше успял да я научи на предпазливост и тя бе платила за това горчива цена.

След това се сети за Ани, за нейната бяла кожа и червена коса; за фините й рокли на цветя и за пълната й липса на всякакви умения. Беше от ония жени, които той се бе научил да презира от най-ранна възраст.

И все пак тя беше рискувала живота си, за да защити една непозната, която даже и не беше от нейния народ. Беше й отстъпила леглото си, колкото и твърдо и мизерно да бе то; ден след ден пред очите му се беше грижила за сестра му — миеше я, хранеше я, сменяше постелите й, переше дрехите й и ги сушеше.

Т’махо мачкаше изпоцапаното парче плат между пръстите си и се втренчи към сушата. Неизвестно защо, днес духът му беше по-неспокоен от всякога. За пръв път се запита дали баща му е жив; дали се е оженил за своята Бриджит и я бе дарил със синове, които да носят неговото име; дали изобщо се сещаше за сина, който бе взел в дома си за малко и после бе пропъдил.

Докато лежеше на твърдия си сламеник тази нощ, Ани се замисли за странния начин, по който Господ вършеше делата си. Бе дал на Сакета и на злия й съпруг — или какъвто и да й се падаше той — бебе, а след това си го бе взел обратно неродено. Дали защото си мислеше, че Сакета все още имаше да се учи, преди Той да я удостои с дете? Това със сигурност важеше поне за съпруга й.

Но защо пък бе нужно първо да им дава дете? Според Ани това беше крайно неподходящ подход, но всъщност коя беше тя, че да поставя под въпрос постъпките Му?

Девойката въздъхна. Имаше толкова много неща, които не знаеше, но откъде ли можеше да ги научи, след като повечето от тях попадаха под заглавието „Неща, за които една дама никога не говори“?

Според госпожа Би това включваше как да се справяш с женски оплаквания, като си легнеш с доза лечебно уиски и топла тухла; какво да правиш, когато имаш газове, а ти се налага да се движиш в обществото; както и някои мъгляви предупреждения за опасностите, които те дебнат, ако се разхождаш из зелевите лехи с представител на другия пол. Особено на лунна светлина, което очевидно усилвало опасностите.

Сега, когато бе твърде късно, на Ани й се прииска да бе настояла да разбере каква връзка имаше между жените, бебетата, зелето и съпрузите. Защото определено имаше такава. Неведнъж й се бе случвало да чува момичетата да си шушукат и да се кискат нощем, а когато ги попиташе за причината за техния смях, те се разхихикваха още по-силно и я наричаха даскалски шпионин, макар и тя със сигурност да не беше такава.

Но бе почти сигурна, че между всички тези неща има някаква връзка. Както и със странното гъделичкащо чувство, което я завладяваше всеки път, когато Тах-тах-ма-хо я докоснеше случайно.

„Той е брат на Сакста — размишляваше Ани, — а не неин съпруг.“ Само дето не можеше да каже защо това имаше толкова голямо значение.

Все пак знаеше, че има.

7.

Сакета се възстановяваше с всеки изминат ден. Наистина температурата й се вдигаше при свечеряване и Ани често се събуждаше нощем да й прави компреси със студена вода, но през деня пациентката ставаше все по-оживена. Веднъж дори се усмихна. Изпиваше всички хранителни бульони, които Ани пъхаше с лъжичка в устата й, и обикновено се мръщеше, докато гълташе; незнайно дали заради вкуса или заради болката от разраненото си гърло.

Само дето не проговори нито веднъж.

Тах-тах-ма-хо присъстваше постоянно — ако не в къщата, то поне някъде наоколо. Беше поел изцяло снабдяването с провизии и приготвянето на храната, но упорито отказваше да използва кухнята. Ани се чудеше дали той изобщо може да готви по друг начин, освен в пълна с жарава дупка в пясъка. Също така подозираше, че дивакът се страхува да не бъде поканен да вечеря с тях, за да не се изложи с недодяланите си маниери на хранене.

А това правеше Сакета още по-голяма загадка. Двамата може и да бяха брат и сестра, но Сакета носеше хубава басмена пола и муселинена блуза при първата й среща с Ани. Тах-тах-ма-хо пък до ден-днешен не се беше появявал в нищо друго, освен в онези прилепнали гащи от еленова кожа или, още — по-лошо — с парче кожа, не по-голямо от детска престилчица, което едва покриваше интимните му части.

Първия път, когато го беше видяла облечен така, той идваше от пролива и носеше връзка риби. Тъй наречената дреха така прилепваше до тялото му, че Ани не можа да не се втренчи в него. Той забеляза погледа й и тогава момичето се изчерви като рак.

Един от най-сериозните недостатъци на червената коса беше, че тя обикновено бе придружена от тънка кожа. Човек не можеше да запази в тайна и най-интимните си мисли!

Имаше страшно много неща, които Ани намираше за озадачаващи у двамата си неканени гости. Сакета говореше английски толкова добре, колкото и Ани, докато Тах-тах-ма-хо най-често произнасяше с омраза всяка сричка. Братът и сестрата й напомняха на пантерата, която бе видяла веднъж в гората, и стария училищен котарак. Двете животни малко или много си приличаха по външност и цвят, но ако човек ги приближеше, едното щеше да се отърка гальовно в глезените му, а другото нямаше да се поколебае да го разкъса на парчета.

Ани остави настрана въпросите, които продължаваха да терзаят ума й, и подаде на пациентката си вечерята й — чиния печена катеричка, накъсана на малки парченца. Сакета вече беше преминала на твърда храна.

— Тах-тах-ма-хо е прекрасен готвач. Чудя се дали може да прави пудинг от меласа.

Сакета изговори думата „Тах-тах-ма-хо“ само с устни и поклати глава.

— Не може ли?

Сакета заклати още по-енергично глава.

— Само не ми казвай, че не обича пудинг от меласа. Всички го обичат. Старият готвач на мястото, където живеех преди, го правеше с джинджифил и други такива, а ние винаги го ядяхме с малко бита сметана.

По-младото момиче поклати отвратено глава и бутна чинията настрана. Ани реши да не се обезкуражава. За пръв път, откакто беше донесена тук, Сакета се опитваше да общува. Това поне доказваше, че разумът й бе невредим.

Ако Ани имаше меласа и Куийни беше готова да се раздели поне с едно от яйцата си, девойката може би щеше да се опита със собствените си ръце да направи пудинг за болната. Едва ли бе много по-различно от правенето на хляб.

Разбира се, тя още не се бе научила да прави хляб както трябва. Тах-тах-ма-хо сигурно знаеше да пече напълно сносен хляб, но бе твърде голям инат, за да го прави. Да печеш дивеч на открит огън беше едно нещо, а да влезеш в кухнята и да забъркаш тесто — съвсем друго.

— Мъже! — изсумтя презрително тя и се зае да преправя полата, която беше приготвила за Сакета.

Устните на Сакета потрепнаха, но тя не отвори очи.

— Не знам дали е заради мъжеството или от гордост — продължи Ани, — но още не съм виждала някой мъж да прави нещата, които би могъл да накара някоя жена да прави вместо него.

Тези думи бяха толкова нечестни, че девойката има доблестта да се изчерви.

— Хайде, по-добре да се събудиш и да си хапнеш още малко от катеричката. Утре мисля да ти помогна да се вдигнеш и да отидеш до прозореца за малко. Може би ще успееш да откриеш къде си снася яйцата онова проклето пиле, защото на мен никога няма да ми покаже.

Понякога Т’махо оставяше двете момичета сами с часове. Беше обходил и най-северните села, за да разбере дали наскоро не се бяха появявали някакви непознати на острова. През деня се срещаше с Минго, който му носеше новини от селото, както и резултатите от разузнаването си. Никой от двамата обаче не беше близо до разрешаването на загадката.

— Носил е фин лен, само това зная. Но докато не намеря тоя мачерю и му дам каквото си заслужава, Сакета трябва да остане скрита в колибата на О’Нийл. С Етауак няма да бъде в безопасност.

— Знам, приятел. Яздих на юг чак до Хатерас и имам вести от Окракоук. Не е лесно да задаваш въпроси, без да се издадеш. Хората са нервни. Усещат, че нещо не е наред. Казах на Етауак да пръсне слух, че Сакета е на гости в Къритък Банкс, но едва ли някой ще й повярва.

— Че как ще й повярват, като преди време каза на един мъж, че жена му носи син, а тя след три седмици роди две дъщери?

Минго се изкикоти. Т’махо се усмихна мрачно. Неверните пророчества на Етауак бяха станали пословични.

— Сакета още не иска да говори — рече тихо Т’махо.

— Ами гърлото й…

— Гърлото й вече зараства. Яде и набира сили, сигурен съм. И все пак, когато я попитам кой я е нападнал, тя затваря очите си и се преструва, че спи.

— Може и да не знае. Понякога, когато тялото е лошо ранено, съзнанието играе номера, за да помогне за по-бързото оздравяване.

— Не, тя знае.

Т’махо познаваше сестра си. Сакета криеше нещо. Познаваше и нейния инат. Тя щеше да проговори, когато бъде готова за това, и нито секунда по-рано. Но нищо. Той беше търпелив човек.

— Нека днес дяволското куче да ходи необезпокоявано. Утре ще погледне през рамо и ще види как смъртта му се хили в лицето.

— Сакета вече е видяла лицето на смъртта. Двамата с тебе трябва да се погрижим това да не се повтаря, приятел.

За да запазят тайната, двамата мъже бяха накарали Етауак да се закълне, че ще мълчи, макар че на Минго му беше много трудно през първите дни да я удържи да не се юрне към раненото момиче. Беше пуснал и слуха, че Т’махо се грижи за дъщерята на Илайа.

— А детето — попита Минго — наистина ли е вече загубено?

Т’махо кимна рязко и се залови за работа, за да позволи на приятеля си за момент да остане сам. Минго мълчеше. Ако бебето беше оживяло, Сакета все още щеше да има нужда от съпруг. Тогава вероятно щеше да склони да приеме ухажването на Минго, макар и някога да го беше отхвърлила.

— Етауак се състарява с всеки изминат ден. Тъгува.

— Етауак — отговори сухо Т’махо — вече е живяла толкова години, колкото и една костенурка.

— И все пак се тревожи. Казах й всичко, което ти ми предаде — че Сакета вече е в съзнание, че се храни добре, че дъщерята на Илайа е много грижовна към нея, — но тя само мърмори заклинания и току попипва ония кокалчета, дето ги носи в торбичката на врата си.

Т’махо избухна в тъжен смях:

— Сигурно тия заклинания и кокалчета са предпазили червенокосата да не отрови Сакета и себе си. Готви толкова лошо, че аз поех тая работа. Даже и не знае, че рибата трябва да се почисти от люспите, преди да се сложи в тенджерата. Нарича петела на Илайа с женско име и не спира да търси яйца.

— Ти не й ли каза?

— Не ме е питала — сви рамене Т’махо.

Обезобразеното лице на Минго се изкриви в усмивка. Тъмните му лешникови очи проблеснаха развеселено:

— Взех да схващам защо си избягал от всички ония надути учители, дето баща ти е наемал да те учат. Май това, което белите наричат образование, не е много хубаво нещо.

Двамата рядко говореха за ранните години на Т’махо в дома на баща му; за учителите, които го бяха учили; за книгите, които и до ден-днешен бяха в сандъка в единия ъгъл на колибата му. Понякога, когато времето беше лошо и той ставаше неспокоен, ги изваждаше и препрочиташе.

Минго отдавна беше научил рисковете, свързани с това да напомня на приятеля си, че е наполовина бял и наполовина хатораск. И все пак понякога намираше за забавно да си поиграе с опасността.

Ани простираше прането на въжето, което Тах-тах-ма-хо беше опънал от единия ъгъл на къщата до покрива на навеса. Беше принудена да си признае, че от мъжете все пак има някаква полза, въпреки че госпожа Би бе твърдяла точно обратното до деня, в който беше избягала с един от тези нехранимайковци.

Но точно сега девойката щеше да бъде много доволна, ако успееше по някакъв начин да накара проклетите крави да не минават под въжето и да не завличат прането й. Запита се как ли баща й се беше справял с това и дали изобщо си бе давал труда да се пере.

Мили боже, къде ли беше той? Нямаше го вече повече от две седмици. Пощенското корабче беше дошло и заминало поне веднъж. Тя бе забелязала платната му да минават през канала и да се отправят към пристанището.

Ани имаше откъслечни спомени за баща си — бе запазила усещането за малка и удобна стая, пълна с дим от лула; за това как се притискаше до нечии силни мъжки ръце, когато се изкачеше по краката му и се преметнеше като цирков акробат. „Искам да се промуша оттук, татко, искам да се промуша оттук!“

Даже чуваше съвсем ясно гласа на майка си, която гълчеше и двамата, макар вече да не можеше да си представи лицето й. Момичето като че ли си спомняше, че къщата, в която живееха тогава, принадлежеше на баба и дядо Стивънс, родителите на майка му. Само че вече не беше сигурно дори и в това. Всичко беше станало толкова отдавна.

От вътрешността на къщата се чу тътрещ звук, който показваше, че Сакета се опитва да стане от леглото. Ани се огледа бързо наоколо, за да види дали Тах-тах-ма-хо не бе някъде наблизо — вече правеше това съвсем несъзнателно, защипа последните дрехи върху въжето и побърза да влезе вътре.

— Къде мислиш, че отиваш, млада госпожице?

Сакета вдигна виновен поглед. Беше се дотътрила до другия край на стаята, за да вземе кошничката за шиене, която, изглежда, страшно я привличаше.

— Глезенът ти заздравява добре, но още не си толкова силна, за да подскачаш насам-натам.

Сакета се усмихна дяволито и Ани се почувства така, сякаш отново беше в училището и се опитваше да се справя с лудориите на по-малките момичета. На тях винаги им оставаше енергия за някоя пакост, независимо колко часове бяха работили върху уроците или домакинските си задължения.

Ани поклати глава, сякаш беше стара бабичка. После отвори куфара си и порови под сгънатите кърпени дрехи: два шала и две прости вълнени рокли — и двете сиви, и една елегантна, преправена от стара копринена дреха, за която госпожа Би бе станала твърде пълна. Ани никога не я бе носила, защото беше твърде фина за делник и неособено подходяща за ходене на църква.

— А, ето я! — възкликна тя и се изправи със златистата рокля в ръце. Сакета щеше да има нужда от нещо повече от простата ленена пола, която се преправяше за нея в момента. — Мисля, че този цвят ще ти отива чудесно, Сакета.

„Коприната е страшно неподходяща за такова примитивно място, но кое младо момиче не би било щастливо да притежава такава красива рокля?“ — помисли си снизходително Ани. Дрехата беше стилна и имаше хубава бродерия, която покриваше всички петна, както и местата, закърпвани и разпаряни толкова много пъти. Ако другите жени от селото я видеха и попитаха откъде могат да си намерят нещо толкова елегантно, Ани щеше да се радва да им даде съвет.

Внезапно се сепна, стана и изтръска тъмножълтата коприна:

— Смятам, че ако я стесним тук, за да ти става на талията, и я позапълним на гърдите с парче от ей този ленен шал… хм-м. Бих могла да я избродирам в златно и кафяво. На пеперуди ли предпочиташ или на цветя?

Сакета си пое дъх, което явно й причини болка, но лицето й беше толкова възхитено, че на Ани й се прииска да се беше сетила по-рано. За да се възстанови напълно, горкото дете имаше нужда от нещо по-хубаво от реалния си живот на робски труд и бруталност.

Дано само Тах-тах-ма-хо да беше успял да хване злия й съпруг и да го изгони от острова завинаги.

— Я сега се опитай да държиш това ето тук. — Тя постави отново сгънатата рокля в скута на Сакета, постави отгоре ранената й ръка и й подаде малка ножичка. — Хайде сега да видим дали ще можеш да разпориш шева с дясната си ръка. След това ще стесним дрехата и отново ще я зашия.

След като показа на Сакета как да захваща бодовете, без да разкъсва плата, и обеща да се върне след малко, за да види как върви работата, Ани излезе навън да излее водата от легена и да види дали Тах-тах-ма-хо се беше…

Глупости! Всъщност какво ли я интересуваше къде ходеше той или колко дълго щеше да се бави? Освен това този мъж бе направо вбесяващ с навика си да изскача като кукла на пружина, когато най-малко го очакваш.

Ани се наведе да вземе легена с водата. В този момент една крава на кафяви и бели петна изскочи иззад ъгъла в галоп. Добичето явно се стресна не по-малко от Ани. Девойката размаха престилката си и завика, за да го пропъди от въжето с прането, но беше вече твърде късно. Кравата закачи с единия си къс зловещ рог ръба на единствената риза за смяна на Ани — от фин муселин, който се издуваше на вятъра — и сякаш полудя.

— Спри! Веднага ми върни…

Девойката размаха ръце и се втурна след говедото. Имаше само две прилични ризи, а едната вече беше толкова износена отзад, че нямаше да може да издържи още кръпки.

Кравата изчезна зад навеса, а тънката материя се развяваше зад масивната й глава като бяло знаме. Ани незабавно я последва, но когато заобиколи зад ъгъла, се удари в твърда стена от плът.

Т’махо хвана жената, преди тя да успее да падне. За момент обаче загуби равновесие и се облегна на стената, като притисна Ани до себе си. Беше слисан от неподозираната сила на удара с дребничкото й тяло. Също така си спомни за потресаващия ефект, който то му причиняваше при всеки допир. Изправи се бавно, като продължаваше да я държи и в същото време да си повтаря, че тя е точно от този тип жени, които винаги бе презирал.

Защо ли тогава тялото му реагираше на най-малкия досег с нея, даже и на миризмата й, сякаш имаше свое собствено съзнание?

В първия момент, когато ръцете й се удариха в голите му гърди, той погледна надолу, сякаш очакваше да види отпечатъците им върху кожата си. Т’махо изруга под нос и се помоли на великия Ахоне да му даде търпение. Косата на жената, която и без това никога не изглеждаше сресана, сега бе съвсем разпиляна. Миришеше на сапун и слънце и гъделичкаше брадичката му, което някак странно отекваше в слабините му.

— О! — ахна Ани и по бузите й изби червенина.

Т’махо се втренчи в полуотворените й устни и неочаквано усети, че му се иска да ги докосне със своите. Макар и неохотно, трябваше да си признае, че тя не бе напълно непривлекателна. За бяла, разбира се. За една кльощава, глупава и невежа бяла жена от някакъв си град отвъд пролива.

Внезапно го завладя желание да се заяжда:

— Мен ли търсиш, Ани?

— Със сигурност не! Гонех тази… тази лоша крава!

Единствената реакция по лицето му бе едно леко потрепване на миглите, но Ани някак доби чувството, че й се присмиваше тайно. И това й се случваше не за пръв път. Непокорната червена коса и тънката кожа, изпъстрена с лунички — да не споменаваме докачливата й гордост и избухлив ирландски нрав, — я бяха направили естествена мишена за подигравки в ранните училищни години, докато накрая бе успяла да спечели уважението на другите.

Мъжът й се беше присмивал и преди. Това не й бе харесало нито тогава, нито сега. За нещастие човек не можеше да се справи с него толкова лесно, колкото с група шушукащи и кикотещи се ученички.

Ани се изскубна, отстъпи крачка назад, сложи ръце на хълбоците си и затропа с единия си крак по мекия пясък:

— Ще ти бъда много задължена, ако повече не ме бавиш, господине. Имам още малко работа с онова мръсно крадливо животно, което току-що ми задигна… дрехата.

— Искаш да кажеш бика?

— Бик, крава — каква е разликата?

Този път той със сигурност й се смееше! След това измъкна нещо бяло и на волани иззад гърба си:

— Това ли търсеше?

Ани се втренчи учудено в тънкото парче бял лен, което беше протегнал към нея. Дрехата изглеждаше някак смущаващо интимна в тъмната му ръка с квадратна длан.

— Как успя да…

— Грабнах я, когато мина покрай мен.

Ани я дръпна бързо от ръката му и я сви на малка топка, като упорито избягваше погледа му:

— Благодаря ти, Тах-тах-ма-хо. Сигурна съм, че си се подложил на голяма опасност, за да го направиш.

— Да, на голяма опасност. — Лицето му не издаваше нищо, но в очите му проблясваха дяволити пламъчета.

— Да. Е, ами тогава… По-добре да я изплакна отново. Човек никога не знае…

— Да, никога не знае — повтори сериозно той. Ани се извъртя с пламнали бузи, но Тах-тах-ма-хо я сграбчи за ръката и отново я обърна към себе си.

— Името ми е Т’махо.

— Нали точно това…

— Не е Тах-тах-ма-хо.

Ани остана като поразена, с едната си ръка в силната му длан, и се втренчи в ясните му очи, докато накрая почувства, че главата й се замайва. След това се дръпна рязко:

— За бога, няма да е лошо най-сетне да решиш как наистина се казваш!

Преди обаче да успее да избяга, Т’махо хвана главата й между дланите си и обърна лицето й към своето.

— Кажи ми името! — заповяда той с нежна заплаха в гласа.

— Т-тах…

Не можа да продължи, защото почувства топлия му дъх върху лицето си. Съзнанието й потъна в мъгла, устните й се подуха и станаха по-меки, клепките й натежаха, а сърцето й заби като барабан.

Ани беше целувана и преди, но това бяха само лепкави детски млясвания преди лягане. Никога и през ум не й бе минавало какъв ефект можеше да окаже бавното поставяне на едни устни върху други. А и със сигурност не би могла да си представи чувството, което я накара да се притисне в единственото твърдо нещо наблизо, за да не падне и загуби съзнание под жарещото слънце. Това нещо беше Т’махо.

Устните му не бяха нито сухи, нито мокри. Бяха твърди и все пак странно нежни. Докато ги движеше бавно по нейните, тя се улови за рамото му с една ръка. С другата стискаше свитата на топка дреха и гледаше с разширени очи към лявото му ухо и дебелата черна плитка, която се спускаше над рамото му.

Нещо проникна през затворените й устни. Нещо малко, мокро и горещо. Нещо, което я завладяваше!

Заливаха я нови и нови усещания. Ани стисна здраво очи. Ставаше й ту горещо, ту студено, трепереше. Някъде дълбоко в нея един пръст дърпаше една й съща струна — отново и отново, само че звукът не отекваше в ушите, а вътре в тялото й, ниско долу в основата на корема й.

И вместо да го чува, тя всъщност го чувстваше!

— Божичко! — прошепна Ани, когато той най-сетне отдели устните си от нейните. — О, боже! — каза задъхано тя, а Т’махо й хвърли унищожителен поглед, обърна се и я остави да стои там, замръзнала на едно място, стиснала влажната дреха в треперещата си ръка.

Тази вечер отново имаше само сумтене и мълчание. Т’махо донесе два печени заека, хвърли ги на масата, погледна към Сакета и пак си отиде, без да каже нито дума на Ани.

Все едно че беше невидима. Къщата не беше по-голяма от приличен кокошарник и човек не можеше да се скрие, дори и да искаше. Т’махо обаче успяваше да гледа през нея така, сякаш я нямаше.

Ани вирна брадичка и се зае да вари изсушените листа, които й беше донесъл същата сутрин. Надяваше се да не се отрови от тях. Беше й казал, че това е чай, макар и изобщо да не приличаше на такъв.

Сакета все още не можеше да говори. Или пък не искаше. Вече не изглеждаше изплашена, само слаба. Ани се чудеше дали горкото момиче някога щеше да изтрие този ужасен епизод напълно от съзнанието си.

Поне китката на пациентката заздравяваше отлично. Отокът на тила й беше спаднал, а и кракът й вече не бе подут. Ожулванията й вече представляваха жълтеникави сенки на лицето й с цвят на чай, въпреки че някои от по-дълбоките порязвания щяха да зарастват още дълго време.

А иначе Тах-тах-ма-хо или Т’махо, или както и да предпочиташе да се нарича, продължаваше да я отбягва, когато можеше, и да говори по оня странен скован начин, когато не можеше. А Ани със сигурност знаеше, че дивакът може да говори езика на краля толкова добре, колкото и тя.

Вбесяващ човек. Отвратително, дразнещо, провокиращо същество!

Ани не можеше да спре да мисли за онази необикновена целувка. Искаше й се да беше обърнала повече внимание на кратката лекция на госпожа Би на тема „Държане, подходящо за млада дама на възраст за женене“, четена на всяко шестнадесетгодишно момиче, което се готвеше да напусне училището, за да се омъжи или започне работа.

Тъй като Ани остана там като безплатна помощничка, тъй и никога не успя да я изслуша цялата. Все пак през годините беше подочула това-онова. Знаеше например, че в нея бяха включени практически съвети как да се избягва телесен контакт и всякакво споменаване на функции или части на тялото по-горе от глезена и по-долу от ушите. Спомняше си също така, че когато млада жена биваше завладяна от сърцебиене и чувство на вълнение в присъствието на представител на отсрещния пол, най-сигурното лекарство бе тупането на килими.

За нещастие обаче Ани нямаше нито един килим!

„Черният опал“ пристигна в пристанището на Кинъкийт малко след зазоряване. Двамата португалски моряци, които не говореха английски, се заловиха мълчаливо за работата си по палубата. В същото време в главната каюта под тях Джаксън Снел поправи копринената си вратовръзка, облече късото си двуредно палто и посегна към цилиндъра си. Винаги се обличаше така, както подобаваше на положението му като представител на закона. „Макар че това, изглежда, не впечатлява особено тукашните“ — помисли си той презрително. При това си пътуване беше донесъл и новата си пелерина, в случай че станеше достатъчно хладно, за да я облече. Сега бе по-важно от всякога на тези езичници да им бъде напомнено за достойнствата на длъжността му, особено ако вестта за смъртта на О’Нийл беше стигнала дотук.

Той прокара пръсти през напомадената си коса, за да й придаде по-гъст вид, и постави внимателно шапката върху главата си. За да постигне желания ефект, днес я носеше равно, а не модерно килната назад.

— Блестящо! Снел, уважаеми, трябваше да станеш актьор — промълви той към отражението си в огледалцето за бръснене.

А ако случайно някой споменеше момичето — макар и да нямаше причина това да се случи, тъй като малко хора знаеха, че той изобщо я познаваше, — трябваше да бъде подготвен да демонстрира необходимото количество изненада.

Жалко. Щеше да му липсва. Но всъщност може би така бе по-добре. Всички жени ставаха опърничави, щом веднъж си помислеха, че са успели да забият нокти в портфейла на мъжа.

През следващите няколко седмици май щеше да бъде по-добре да се забавлява в „Кокошките и петелът“, вместо да търси някоя малка курветина, която да замести Сакета. Така поне от самото начало щеше да знае цената на удоволствието си.

Първия, когото Снел видя, когато слезе на брега, беше един мрачен стар екземпляр, който изглеждаше така, сякаш бе готов по-скоро да промуши човек, отколкото да го поздрави. Беше един от старейшините на селото; един от тези, чиято дума имаше тежест. Ако някой беше чул за злополуката с О’Нийл, този човек щеше да знае.

Около една обърната лодка бяха застанали малка група мъже и оглеждаха внимателно дъното й. Няколко други кърпеха мрежа, провесена на въже между два дъба. Снел постоя малко, като се чудеше как да подхване разговора така, че да разбере какво знаеха.

Постепенно усети, че в атмосферата витае нещо особено. Въздухът бе толкова неподвижен… сякаш някъде в открито море имаше буря.

Или сякаш в селото имаше смърт.

Сигурно беше О’Нийл. Новината се беше разпространила, точно както бе предполагал и той, от пощенското корабче или от някой от редовно пристигащите дървени шлепове.

Може би вече бяха намерили тялото на момичето, макар че Снел се беше погрижил да я изтърколи в най-дълбокия край на езерцето. Два смъртни случая за толкова кратко време можеха да предизвикат подозрения в такова малко селце, но нямаше начин той да бъде свързан с това.

— Ей, ти… Грей! — извика властно Снел.

Един прошарен стар рибар се обърна и го изгледа със смущаващата втренченост, тъй характерна за хората от Банкс. Снел никога не се беше чувствал удобно тук, макар че кой ли цивилизован човек би могъл? На острова нямаше дори свястна кръчма.

— Да не би да се е случило някакво нещастие? — попита той с необходимата нотка на загриженост. — Надявам се, че не е плъзнала епидемия. Страхувам се, че на сушата има шарка.

— Тука няма повече болни от обикновено.

Тези, които кърпеха мрежата, не му обърнаха внимание, същото направиха и петте антики, събрани около лодката. Джакария Грей продължаваше да го гледа, сякаш беше някаква интересна дреболия, изхвърлена от вълните на брега, а не изтъкнат представител на съда, който идваше и си отиваше от островите Банкс редовно в продължение на повече от десет години.

По дяволите неоснователните им подозрения! Нима тези глупаци не знаеха, че той вече притежава значителна част от проклетия им остров? Е, скоро щяха да разберат.

Снел почувства как по челото му изби пот. Прииска му се да не беше обличал вълнената си долна риза. Беше последна мода, но носена с ленена блуза, брокатена жилетка, копринена вратовръзка и палто, бе твърде много за нехарактерната за сезона жега.

Той отново се покашля:

— Не сте ли виждали О’Нийл да се навърта наоколо тази сутрин? Трябваше да се срещнем заради новите доставки.

Хайде, проклети глупаци, какъв по-ясен намек ви трябва!

— Още не се е върнал.

— Да се върне ли?

— Идния вторник ще станат три седмици, откак замина за Тар. Или май беше сряда? Изер, в кой ден двамата с тебе почнахме ония…

— Значи го няма? — прекъсна го Снел. Разбира се, че то няма, глупаци такива! — Аз пък бях във Вирджиния. Предполагам, че някак сме се разминали. Жалко.

И зачака, като продължаваше да се поти. След малко, когато като че ли никой нямаше намерение да проговори, той каза:

— Ами тогава аз по-добре да се отправя на север и да видя дали всичко там е наред. И без това съм дошъл дотук…

— Май дъщерята наглежда нещата там.

— Вашата дъщеря ли, господине? Тя лична приятелка ли е на господин О’Нийл?

Мъжът го погледна презрително:

— Дъщерята на Илайа. Аз не съм я виждал, ама тя знае, че ако й потрябва нещо, трябва само да дойде да извика Минго.

8.

Дъщерята на Илайа! Старото копеле беше заявило, че няма семейство! Снел съвсем ясно си спомняше деня, в който се бяха запознали. По това време той се ровеше из регистрите да намери някое необявено парче земя по пограничните острови, за да го използва за проекта, с който се беше заел наскоро. О’Нийл пък се опитваше да открие местоположението на земята, която беше наследил от някакъв си свой отдавна умрял роднина. След кратък разговор Снел заведе мъжа в близката кръчма и му поръча ядене и бутилка. Всъщност две бутилки. И лула. После се зае да убеждава стария глупак да се раздели с наследството си.

— Петдесет долара, без да съм го виждал.

— Вие сте щедър човек, съдия Снел, но…

— О, моля ти се! Можеш да ме наричаш господин Снел. Това ми е само служба; да, по-скоро служба, отколкото титла. Сто.

— Бих казал, господине, че това е… изкушаващо. Нямам много на тоя свят, ама си мислех да хвърля един поглед на туй, дето тати ми го е оставил, преди да отпътува за оня свят. Май това е единственото, което мога да направя, като се има предвид как избягах на шестнайсет и се ожених за милата ми Матилда.

Снел си спомняше, че тогава поръча още една бутилка ром и се почуди наум дали единият крак на този човек не беше кух.

— А, да… Разбирам, семейна собственост. Естествено е да искаш да я запазиш за синовете си. Сигурен съм, че един джентълмен като теб няма да си затвори очите пред всичките разходи и труд, необходими, за да се обяви твоята собственост.

Илайа изпразни халбата си и я хързулна към бутилката.

— Синове ли? Колкото до това, господине, Господ като че ли никога не успя да се накани да ме благослови със син. Истината е, че Тилди си отиде наскоро и аз още не съм я прежалил. Пропих се и това май е отнело най-доброто от мен.

Точно това Снел можеше лесно да повярва.

— Тогаз ми хрумна да търся онуй местенце, дето старият крал Чарли дал на прадядо ми. Чувал съм, че било на някакъв остров. Аз самият никога не съм го виждал.

— Моите съболезнования за загубата на съпругата ти. Пий, пий, още е рано.

И се заловиха да пият здравата. Снел си спомняше, че се зарадва, че старият пияница нямаше син, който да си вре носа в неговите работи. Също така си спомняше, че бе ужасен от мисълта, че един човек можеше да бъде толкова глупав да се ожени на крехката възраст от шестнадесет години. Освен ако не беше доста богат, но старото пиянде не показваше никакви признаци на благосъстоятелност. Сигурно изпиваше всичко.

Снел отначало имаше намерение да го убеди да продава, но — пиян или не — старият дявол беше лукав като лисица. В края на краищата двамата сключиха сделка, която с течение на времето се оказа още по-добър вариант.

Снел бе използвал положението си на съдебен служител. Всичко беше започнало няколко месеца по-рано, когато му доведоха малка банда крадци на добитък. Точно по това време беше сам. Шерифът замина почти веднага към кръчмата, където имаше сбиване, и там за нещастие беше убит. Следователно никой не знаеше за крадците, които току-що беше довел.

Снел можеше да ги осъди на обесване и това щеше да бъде краят на тази история. Вместо това, той реши да ги използва, тъй като заплахата от примката на палача винаги щеше да виси над главите им. Щеше да бъде изгодно за всички.

Разбира се, нямаше съмнение, че нехранимайковците го мамеха от самото начало. На тяхно място и той щеше да прави същото. Но тъй като прибираше лъвския пай от печалбите и имаше едно затънтено място, където да държи говедата, докато се докопаше до тлъста сделка, беше доволен.

За нещастие беше открил, че земята, която използваше досега, бе наскоро продадена и повият собственик се готвеше да премести там собственото си стадо.

Точно тогава на хоризонта се появиха О’Нийл и завещаната му земя. Остров Банкс беше естествен корал. Населението не беше многобройно и живееше в малки селца, разпръснати безредно по тесните изолирани островчета. Хората там бяха мълчаливи и умееха да си затварят устата.

В крайна сметка нещата се бяха подредили така, както не би могъл и да мечтае. С помощта на О’Нийл, който се грижеше за ежедневната работа, и бандата, дето плачеше за въжето, с течение на годините той натрупа значително стадо с малко или никакви усилия от своя страна.

От време на време, за да върви всичко по мед и масло, Снел продаваше малки количества и разделяше печалбата на три. Бандитите си разделяха едната трета помежду си. Естествено най-напред той си приспадаше подходящата сума за „разходи“. Глупаците никога не бяха възразили срещу това.

Щом веднъж цената на говеждото се вдигнеше достатъчно високо — благодарение на постоянно нарастващото население и намаляващия брой на добитъка, което се дължеше отчасти на непрестанните кражби — Снел имаше намерение да продаде всичко и да се погрижи с О’Нийл да се случи нещастие. Така съдията щеше да остане единственият собственик на няколкостотин акра земя с евентуална бъдеща стойност и на затънтено място. Имаше предвид няколко идеи за осъществяване, тъй като мястото беше хем на удобно разстояние от няколко големи пристанища, хем далеч от любопитни очи.

Но точно тогава О’Нийл започна да задава неудобни въпроси. По времето, когато Снел се готвеше да уреди превозването на последната партида говеда през пролива, целият окръг взе да мърмори колко дръзки били станали крадците на добитък. Че изобщо не било изгодно за човека да отглежда говеда за себе си, камо ли за пазара. Когато старият глупак започна да си пъха гагата, където не му беше работа, Снел се видя принуден да поизбърза с плановете си.

И всичко това, за да открие накрая, че О’Нийл имал дъщеря!

Сега Снел стоеше на кея до „Черният опал“ и чакаше да му доведат коня. От време на време потъркваше брадичката си и мислеше трескаво. С едно дете човек лесно можеше да се справи, но ако пиклата беше достатъчно голяма, за да търси интересите на Илайа, значи щеше да бъде достатъчно голяма и да предяви претенции върху собствеността на баща си. Снел знаеше, че що се отнася до документацията, беше покрил добре следите си. Ако човек имаше достъп до необходимите канали, можеше да бъде фалшифициран и договор за покупко-продажба, както и неговата регистрация.

Щеше да стане доста неудобно, ако сега се пръкнеше някой друг и започнеше да задава същите въпроси, на които търсеше отговор Илайа. Ако някой нахален доносник на съда започнеше да проверява датите на няколко наскоро обявени кражби на добитък, можеше да се впечатли от близостта им с датите на неговите придобивки.

Беше проявил непредпазливост. Всичко това не беше изобличаващо, но дяволски конфузно. Особено ако старото пиянде бе успял да сподели подозренията си с дъщеря си.

Снел нямаше откъде да знае това. При тези обстоятелства пред него се откриваше само един начин на действие. Дъщерята на Илайа също трябваше да изчезне. За щастие на острова имаше изобилие от дълбоки езерца с черна вода на закътани места.

Той зачака нетърпеливо момчето да се върне със скопения кон, който Снел наемаше винаги когато идваше на острова. Уговорката беше всеки път, когато зърнеха платната на „Черният опал“, конят да го чака на кея, оседлан и готов.

Мъжът извади часовника си, погледна го и захлопна капачето му. Явно времето не означава нищо за тези невежи хора!

От другата страна на празното пространство до пристанището една жена излезе от къщата си и извика тихо детето, което рисуваше дама върху покрития с пясък път. Едва сега Снел забеляза, че не се мяркаха други жени, нито пък деца лудуваха под дърветата. Виждаха се само рибарите и двама младежи, които опъваха върху скарата за сушене току-що накатранена мрежа.

Той захвърли рязко пурата на земята и я стъпка с пета. Почувства познатото настръхване на космите по врата си и това нямаше нищо общо с необичайната за сезона жега.

Да не би О’Нийл или дъщеря му да се бяха разприказвали за подозренията си из селото? Не се усещаха никакви признаци за случило се нещастие, но може би щеше да бъде по-добре, докато чакаше коня си, да поразучи с какво може да се сблъска, преди да предприеме следващата си стъпка.

Снел наложи върху лицето си радостна усмивка, подръпна вратовръзката си и се запъти към групата старци.

— Добър ли беше уловът тази есен? — попита той, като се опитваше да си придаде нехаен вид.

— Доволно — кимна един от старците със сиво-бяла брада, без да вдигне глава. След това бавно и подчертано опита острието на ножа върху палеца си.

Друг от мъжете погледна към Снел, изплю тютюнева храчка и отново се обърна настрани.

Съдията почувства как яката му се напои с пот. Във влажната жега драскотините по бузата му, които почти бяха зараснали, го засърбяха.

— Никакви вестници няма тук, никакъв начин да разбереш какво става в останалата част на света.

Мълчание. Господи, трябваше ли все да им вади думите с ченгел от устата! Снел стисна здраво юмруци в джобовете си и се престори, че гледа към небето. След това към лъснатите си ботуши. Лекият бриз донесе няколко думи от групата мъже, които кърпеха мрежата от другата страна на пътеката. Снел наостри уши.

— Старата Етауак пусна слух, че момичето било отишло на гости в Къритък. Ако питаш мене, не й вярвам — каза един старец с възлести пръсти, докато движеше чевръсто иглата.

— Жена ми разправя, че наистина момичето било закъсало.

— Трябва да е някоя страшна треска, щом така го крият. Казах на Акза да държи децата вкъщи.

— Болест ли има? — Снел слезе от кея и се приближи до тях. — Добре ли чувам? Само не ми казвайте, че шарката е дошла чак до Банкс.

Един от двамата младежи, които разпъваха накатранената мрежа върху скарата за сушене, избърса мръсните си ръце в също тъй мръсните си панталони и се запъти наперено към мъжете.

— Истината е, че никой не е съвсем сигурен, съдия Снел, ама казват, че Сакета много го била закъсала. Пък иначе никой не знае къде е и никой не казва какво й е. Бас държа, че се е изринала цялата, подула се е и се мята като побесняла, както правеше Джим Хенри, когато го засърбя. — Сините очи на момчето заблестяха от наивно вълнение. — Майка му на Джим трябваше да му връзва ръцете за таблата на леглото, за да го опази да не…

— Затваряй си устата, момче! — изръмжа един от мъжете, но Снел вече беше чул нужното му.

Почувства как кръвта се дръпна от лицето му. Господи, нима беше възможно? Дали малката езичница беше още жива?

Без да каже нито дума повече, той хвърли медна монета на момчето, което му доведе коня. След това побърза да се качи и да поеме към колибата на Етауак, като чувстваше как едва заздравелите драскотини по лявата буза и шията му горяха.

Половин дузина чифта очи се забиха в гърба му през всичките дрехи. Без да им обръща внимание, той шибна безмилостно коня си.

Как, по дяволите, нещата се бяха объркали така? Можеше да се закълне, че малката кучка беше мъртва, когато я претърколи в езерцето! Едва ли беше казала нещо, защото иначе Снел нямаше да може да се измъкне жив от пристанището. А това означаваше, че все още има време да я намери и накара да замлъкне завинаги!

Всемогъщи боже, сърцето му биеше като на галопиращ кон! Не трябваше да постъпва толкова глупаво и да се замесва с тия от Банкс, дето толкова държаха на родовото си чувство! Независимо дали бяха с червена, бяла или кралска синя кръв, всички бяха единни, когато станеше дума да защитят някой от своите. По дяволите! Откога си беше повтарял да не смесва работата с удоволствието! Ех, само тази малка глупачка да не ходеше с онази особена походка, да нямаше онзи характерен начин, по който му мяташе кафяви погледи и развяваше полата си така, че изваяните й глезени проблясваха! Всичко това караше кръвта му да кипи тъй, както не бе кипяла от години.

Колибата на Етауак стоеше малко по-настрана от другите. По двора бяха разпръснати приспособления за правене на чай — голяма копаня, купчина почернели от дим баластни камъни и няколко дървени бъчви. За разлика от някогашните колиби, тази на Етауак беше обградена с кипариси, макар и покривът да беше покрит с папур.

Старицата го посрещна на вратата, като препречи пътя му с набитата си квадратна фигура. Между малкото си останали зъби стискаше покрита с петна от тютюн лула.

— Искаш чай? — изръмжа тя.

Снел не си направи илюзията, че го кани да го почерпи. Стараейки се да бъде учтив, той я осведоми, че не е дошъл нито за чая й от зеленика, нито за бирата й от жълъди. Всъщност искал да види внучката й.

— Сакета не е тук.

— Може би ще бъдеш така любезна да ми кажеш къде е?

— Науанус.

— Къде?

— Акоммак.

— Боже мой, жено, можеш ли да говориш английски?

В ъгълчетата на съзнанието му започна да се прокрадва паника. Трябваше да открие малката кучка, преди да се бе възстановила достатъчно, за да раздрънка цялата история. Една възглавница, поставена на място, щеше да свърши работата бързо и без много шум. Ако старата индианка се опиташе да му създава проблеми, нямаше да е трудно да обърне обвиненията срещу нея.

„Да, да… точно така!“ — помисли си трескаво той. Значи беше влязъл и видял старата Етауак да държи възглавницата върху лицето на момичето, но се бе оказало твърде късно, за да го спаси. Старицата сигурно се беше побъркала от гузна съвест. Така да пребие момичето! И може би я биеше от години. Разбира се. Пък и кой ли щеше да зачете думата на една побъркана стара индианка пред уважаван мирови съдия?

Той избута старата сводница настрани и влезе в стаята, където спеше Сакета. Знаеше много добре къде е, защото веднъж беше чукал малката кучка в собственото й легло.

Стаята беше празна. Нещо в стомаха го преряза. Трябваше да я намери, преди да бе станало твърде късно!

— Къде е? Къде си я скрила? — попита той, когато се върна при старицата. Тя точеше острието на томахавка върху плосък камък.

Все още чакаше за отговор и отчаяно се опитваше да потисне нарастващата си паника, когато чу странен звук — нещо между мъркане на котка и съскане на змия. Погледна нервно през рамо и отново пред себе си. Старата вещица си тананикаше. Тананикаше си! И се усмихваше! Освен това нито веднъж не погледна към него. Все едно че го нямаше.

Етауак издуха струя дим през оределите си зъби. Снел преглътна мъчително и сви потните си длани в юмруци. След това повтори въпроса си, като се стараеше да бъде търпелив; пак и пак, докато накрая направо крещеше.

Побърканата дъртофелница не му обърна внимание. Тя продължаваше да си остри томахавката, да се усмихва и да издава този вбесяващ звук. И нито веднъж не погледна към него, по дяволите въшливата й кожа!

Снел подръпна измачканата си копринена вратовръзка. Трябваше да се махне, преди да беше убил старата със собствената й томахавка. Това само щеше да усложни ситуацията, която заплашваше в най-скоро време да излезе извън контрол.

Вбесен, той затръшна вратата на тясната колиба и скочи на седлото, като заби безмилостно пети в хълбоците на коня и дръпна рязко юздата, когато животното се опита да го хвърли от седлото.

Проклети да са тия заинатени езичници, до последния човек! Говореха достатъчно добре езика на краля, когато искаха нещо, но щом вятърът задухаше в друга посока, устите им се стягаха по-здраво от колене на девственица! На всичкото отгоре сега трябваше да се занимае и с дъщерята на Илайа.

Снел препусна в галоп, забравил за старицата, която стоеше на двора и гледаше след мъжа. Сбръчканото й лице беше замислено.

Ани, доволна, задето най-сетне беше успяла да направи сносен хляб — поне не беше изгорял отдолу и все още клисав в средата, — отиде до вратата, за да види дали Т’махо се беше върнал. Неизвестно защо, за нея беше много важно той да разбере, че не е абсолютна невежа.

Тази сутрин мъжът се беше отправил към северния край на земите на баща й. Споменал бе, че там се била събрала голяма част от стадото в едно затревено място близо до група възсолени езерца. На Ани й се струваше, че той постоянно дебне наоколо, сякаш очаква глутница диви кучета да нападне кравите на баща й.

От коня му нямаше и следа. Обикновено по време на жегата през деня кобилата стоеше близо до навеса на сянка заедно с мулето. Няколко говеда бяха застанали в пролива, до коремите във вода, и отпъждаха лениво с опашки мухите. Ани си спомни деня, в който беше видяла две от тях да се чифтосват и бе хукнала да търси помощ от Минго и Т’махо.

Нищо чудно, че я беше взел за глупачка.

Сакета все още спеше след снощната треска. Но сега Ани не се притесняваше особено. Треската идваше и си отиваше, като обикновено се вдигаше вечер и спадаше сутрин. Така беше и при децата. Това беше нещо естествено за процеса на оздравяване.

Понечи да се обърне, за да влезе вътре, но неочаквана забеляза, че някой се приближаваше от юг. Спря се и зачака, като присви очи срещу палещото слънце. Отначало си помисли, че е работникът на баща й. Доколкото й бе известно, Минго не се бе мяркал през изминалата седмица. Предполагаше, че той и Т’махо си бяха разпределили задълженията. Всъщност нямаше кой знае какво за вършене, освен да се храни Джейкъб и да се наглеждат кравите.

Ездачът се приближаваше все повече и Ани разбра, че е непознат. Със сигурност не беше Т’махо, защото той беше заминал на север. Освен това вече можеше да го различи по стойката му на седлото — с изправен гръб и рамене и вирната брадичка; сякаш постоянно я гледа отвисоко.

С приближаването на госта Ани си помисли и за баща си, който вече отсъстваше три седмици, но инстинктът й подсказваше, че може да бъде всеки друг, но не и той. Освен ако не се беше променил дотолкова, че да не може да го познае. Този тук яздеше едър жълтеникав кон и беше русоляв, доста висок и модерно облечен. А баща й не беше такъв, поне доколкото си го спомняше.

— Госпожица О’Нийл? — извика я той отдалеч.

Ани изчака, докато непознатият спря коня си до пъна пред къщата. Неочаквано през ума й мина мимолетната мисъл, че не би било зле Т’махо да е наблизо. Макар че всъщност нямаше нужда от помощта на един дивак, за да се оправи с човек, който очевидно беше джентълмен.

— Аз съм Ани О’Нийл. Баща ми ли търсите?

— Аз пък съм Джаксън Снел. Доколкото разбирам, вие сте дъщерята на Илайа.

— О, господин Снел! Много съжалявам, но татко е заминал някъде по работа.

Очите му зашариха по цялото й тяло по начин, който я смущаваше. Изглеждаше някак изненадан, но може би само така й се струваше. Пък и естествено той беше очаквал да завари баща й вкъщи.

Девойката се поколеба и го покани вътре. Нямаше навика да си съставя мнение за хората от пръв поглед, но у този човек имаше нещо, което не беше наред, макар и да бе делови партньор на баща й. Но Ани си наложи всички усилия да бъде любезна:

— Бихте ли искали чаша студен чай от зеленика?

По лицето му се изписа отвращение и тя се изненада. Местната напитка не беше по вкуса на всеки, но Ани я намираше изненадващо приятна.

Джаксън Снел отклони предложението и тя седна, като му посочи най-добрия стол — този, който имаше облегалка.

— Ами, хм… Днес е много горещо, нали? Мислех си, че баща ми е отишъл да се срещне с вас, господин Снел. Сигурно сте се разминали някъде по пътя.

Снел отвори уста да каже нещо и отново я затвори. Ани неволно се втренчи в долната му устна, която беше необичайно пълна и мокра. Устните на Т’махо бяха по-тънки, но красиво оформени. Изглеждаха влажни, но никога червени и мокри.

Снел говореше. Разсеяна, Ани пропусна първата част.

— … предполагам, че е отишъл пак да купува говеда от Вирджиния. Срамота е, че ви е оставил тук съвсем сама.

Без да се замисли, Ани каза:

— О, но аз не съм сама, уверявам ви!

Той вдигна очарователно бледите си вежди, сякаш я приканваше да обясни. Девойката предпочете да не го направи, макар и да не знаеше защо. Искаше й се той да си отиде.

— Не сте сама ли? — Снел огледа оскъдната обстановка. — Може би имате съпруг?

— Ами, а-а… Понякога една приятелка ми идва на гости. Заедно с брат си. И, разбира се, господин Минго е винаги тук. Обикновено се навърта наоколо. — Естествено това не беше истина, но не бе нужно господин Снел да знае всичко.

— Значи съм дошъл точно навреме. Тези индианци… знаете какви са. Гадна пасмина, дори и работникът на баща ви. Не бива да им се вярва. Може би ще бъде по-добре да остана, докато…

— Те са ми приятели — отвърна бързо Ани. — Искам да кажа, че наистина няма да има място за трима ни, пък и татко ще се върне в най-скоро време. Все пак оценявам вашата загриженост, господин Снел.

Защо ли, за бога, се чувстваше толкова уязвима? Никога през живота си не бе особено впечатлителна, поне не доскоро.

„Глупава жена! Та тя изобщо няма правото да бъде тук!“ — помисли си вбесено Джаксън Снел.

Инстинктът му подсказа да не я известява за „нещастния случай“ с баща й; не и преди да беше планирал следващите си действия. Винаги изникваха твърде много изненади, но на Снел не му пукаше. Не и ако беше във възможностите му да се справи с тях.

Дали тя не се беше втренчила в драскотините на бузата му? Бяха вече зараснали, но при определена светлина все още личаха червените следи. За щастие в стаята беше твърде тъмно, за да види тя онова, което му бе направила малката курва.

Неочаквано той започна да се поти. Господи, колко мразеше, когато нещата не вървяха според плановете му! Дванадесет години; дванадесет дълги години и сега изведнъж всичко се разпадаше! Освен това все още имаше време да намери Сакета и да се справи с нея. Жалко, защото — за негова най-голяма изненада — и тази кобилка тук изглеждаше доста обещаваща. Винаги бе харесвал червенокоси. Кожата им беше тъй невероятно тънка. Той се замечта лениво за това какви ли следи щеше да остави камшикът върху задника й и мисълта да я постави под пълна физическа и финансова зависимост му се стори страхотно възбуждаща. Такава дълга и мека коса… Тук имаше неограничени възможности. Можеше дори да я използва като юзда. Е, малката щеше да я позаболи, разбира се.

— Съвсем сигурна ли сте, че не искате да остана, докато се върне баща ви, госпожице О’Нийл? — усмихна се той.

— Сигурна съм, благодаря. А-а… моите приятели се грижат за всичко.

Добре, фръцлива госпожице, помисли си злобно Снел, твоите приятели няма да са вечно тук да те пазят. Ще те видим колко си благоприлична, като останем двамата сами в тая забравена от бога пустош. Дали ще ти хареса да съм груб с теб? Обещавам ти, миличка, ще те накарам да ме молиш на колене още преди да вдигна камшика.

Снел кръстоса крак върху крак и попи потта от челото си с влажна ленена кърпа, като дишаше тежко. Наложи си да помисли какво трябва да се направи първо. Преди да си позволи да се позабавлява с прелестната госпожица О’Нийл, трябваше да намери Сакета. Беше нужно малката кучка да замлъкне завинаги, преди да успее да му създаде неприятности.

Ама големи неприятности. Снел можеше да се справи с някои малки нередности в документите. Имаше дългогодишен опит в прикриване на следи. Но не и с това. Никога преди не бе принуждаван да се включва пряко в… освобождаването от неудобен персонал. Е, разбира се, освен с онази курва във Вирджиния. Но това бе нещастен случай. Малко повече ентусиазъм от негова страна, съчетан с неохота от нейна.

След като мъжът си отиде, Ани побърза да си налее леген с вода. По причини, които дори не се опитваше да разбере, почувства силно желание да се измие цялата.

Вече изкъпана, тя веднага стегна косата си в спретната плитка, погледна гордо към хляба, който изстиваше на масата, и се промъкна тихичко в спалнята, за да види дали Сакета още спи. Искаше й се да сподели с някого задоволството си, задето беше успяла най-сетне да изпече сносен хляб. Също така имаше нужда да изтрие странното неприятно чувство, което я беше завладяло от присъствието на господин Снел. Мъжът я гледаше с воднистите си сини очи така, сякаш я караше да се чувства почти мръсна. Явно този ден въображението й играеше номера.

— Сакета? Спиш…

Ани погледна първо към леглото, а след това към ъгъла, където зад набързо импровизирана завеса бе гърнето. Най-накрая надзърна през отворения прозорец. Преди това го беше затворила нарочно, за да не може ветрецът да духа право в пациентката й. Освен това не желаеше проклетите пилета да кацат по перваза.

— Сакета — прошепна тя, но вече беше разбрала. Без да знае как и защо, Ани беше разбрала, че момичето си бе отишло.

9.

Сакета се отправи със залитане към гъсталака от оскъдна хвойна и зеленика под прикритието на около дузина глави добитък, който пасеше зад навеса. Молеше се само Джак да не се покаже, преди да е успяла да се скрие. За пръв път от толкова дълго време ставаше от леглото — като не се смяташе придвижването й до гърнето и обратно — и беше поразена от това колко слаба се чувстваше. Главата я болеше, но болката беше тъпа, а кракът й вече не пулсираше като развален зъб. Проблемът беше в слабостта й. Виеше й се свят, сякаш цял ден бе пила от бирата на Етауак.

Обаче най-много я тревожеше гласът й. Той почти се бе възстановил. След няколко дни щеше да бъде в състояние да говори достатъчно разбрано. А щом това станеше, Т’махо щеше да поиска да узнае кой бе поставил бебето в корема й и кой я беше набил, а като му кажеше — което щеше да бъде принудена да направи, защото той винаги я усещаше кога лъже, — щеше да убие Джак. След това мъжете щяха да го отведат и да го обесят. Никой индианец не можеше да се измъкне, след като беше убил мирови съдия, който живее в голяма къща и познава всички важни хора в града. Щяха да го обесят. Сакета нямаше да понесе това, защото обичаше брат си повече от всеки друг. Повече, отколкото изобщо някога беше обичала Джак.

Свита на топлия пясък, тя се замисли какво да предприеме. За пръв път започваше да разбира дълбоко вкорененото недоверие на брат й към всички бели. Всъщност и тя бе отблъсната също така, както и Т’махо. Е, все пак баща й никога не я беше вземал у дома си, за да я възпитава като бяла и след това да я захвърли, когато му омръзне.

Но даже и при това положение я беше отблъснал; беше си заминал, преди тя да се роди, и никога повече не се бе върнал, за да я обяви за своя дъщеря.

Разбира се, и майка й я беше напуснала. По думите на Етауак, Литъл Фийт бе починала седмица след раждането на Сакета. И все пак не я беше напуснала нарочно, както баща й.

Странно, колко лесно можеше да бъде разрушено доверието. Сакета винаги бе вярвала на всички. Никой никога не й бе давал повод за обратното. Познаваше всички в селото, а и те нея. Даже и стариците, които й крещяха, когато като малка крадеше дрехите им от простора, за да ги облича тайно, й даваха бонбони, защото си играеше с децата им. Майката на Дулси й беше показала как да си направи глинена кукла с кръгла раковина за лице и клечки за крака и ръце. Даже й бе дала една своя кърпичка за рокля.

Сакета се доверяваше на Ани, защото нямаше друг избор. Но сега…

Може би беше по-добре да няма доверие на никого.

Джак бе заявил, че я обича. Е, думите не бяха точно същите, но почти беше казал, че ще се ожени за нея в деня, когато го бе попитала дали това, което току-що бяха направили, бе същото, което правеха съпрузите. Тогава й беше отвърнал да почака и да види.

И тя бе чакала. А след това той се беше опитал да я убие!

Сакета прегърна коленете си, залюля се напред-назад и заплака тихо. Хълцанията й бяха заглушени от рева на близкия прибой.

Ани извика няколко пъти името й и гласът й звучеше наистина загрижено, но Сакета не посмя да се обади. Сигурно Ани вече беше казала на Джак за нея и той само чакаше, за да й стори отново нещо лошо.

Трябваше бързо да се махне оттук, преди той да се върне. Трябваше да измисли някое скривалище, където на Джак никога нямаше да му хрумне да я търси. За това щеше да й е необходима сила — може би повече, отколкото усещаше, — но имаше ли друг избор?

Сакета избърса очи и издуха шумно нос в полата си. След това се изправи решително, като се молеше Джак вече да си е отишъл. Промъкна се предпазливо до навеса и надникна иззад ъгъла.

И се изправи лице в лице със слисания Минго.

Когато Т’махо пристигна от север, небето на запад беше придобило цвета на лъснат пиринч. По това време Ани беше почти полудяла от безпокойство. Ако имаше повече опит с животните, щеше да възседне Джейкъб и да отиде до селото, за да види дали Сакета не беше отишла там. Но проклетото муле в момента, в който тя бе отворила портата, беше хукнало навън, ревейки като обезумяло. Едва бе успяла да го хване. Ани отдаде това на времето. През целия ден заплашваше да излезе буря, а в такъв момент животните ставаха много чувствителни.

Като капак на всичко случайно беше минала под гредата, където обикновено кацаше Куийни, и обувките й вече не приличаха на нищо.

Ани избърсваше подметките в една туфа изсъхнала трева, като в същото време бълваше малкия си запас от ругатни, когато вдигна поглед. Ето го и него; седеше на лъскавия си червен кон и я гледаше отвисоко.

— Къде, по дяволите, беше цял ден? — попита тя.

— На север.

— На север значи. Превъзходно! Може би ще ти бъде интересно да разбереш, че Сакета пак е изпълзяла от прозореца на спалнята и е избягала, без дори да попита!

Ако се беше опитвала да привлече вниманието му, със сигурност бе успяла. Никога през живота си не беше виждала едно лице да сменя толкова бързо изражението си. Ноздрите му се разшириха. Ани можеше да се закълне, че дори и скулите му се сплескаха. Устните му, които в редки случаи потрепваха в ъгълчетата, когато му беше смешно, но не искаше да го покаже, сега бяха свити в тънка заканителна линия.

— Преди колко време? — попита той.

— Откакто я няма ли? Един час, може и повече. Не съм съвсем сигурна кога точно…

Преди обаче да довърши, той скочи от кобилата си и докато Ани стоеше със зяпнала уста, се втурна към къщата.

Девойката се затича след него. Едва успя да се качи на пъна пред къщата, когато Т’махо отново изхвърча през вратата и едва не събори Ани.

— За бога! Би могъл да гледаш къде…

Без да й обърне внимание, той се залови да търси наоколо следи. Заобиколи къщата и дори надникна под нея, сякаш очакваше горкото момиче да се е свило зад някоя от подпорните греди.

Твърде обезпокоена, за да бъде истински ядосана, Ани го последва по петите. Внезапно Т’махо се закова на място и тя се блъсна в гърба му. Той я сграбчи за раменете и каза с оня тих зловещ глас, който почти беше забравила:

— Някой е бил тук.

Слисана, Ани за момент не беше в състояние да разсъждава. Тя се втренчи в устните му, сега толкова мрачни и строги, като се опитваше да не мисли за тогава, когато той…

— Кой беше?

Ани примигна:

— О, сигурно имаш предвид господин Снел. Търсеше татко.

Очите му се втренчиха в лицето й, сякаш се опитваха да прочетат мислите й. След това, очевидно доволен, той кимна:

— Влизай вътре. Не излизай. Не прави нищо.

— Но аз…

— Върви, жено!

Смаяна, Ани се подчини. Вече й беше писнало от мъже този ден. Тези същества никога не бяха играли кой знае каква важна роля в живота й; само дето едно от тях я беше оставило в училище за сираци и не я беше потърсило през следващите дузина и повече години, а друго носеше отговорността — макар и косвено — за нейното освобождаване оттам.

А сега, тъкмо бе започнала да привиква с едно от тия проклети същества, и то се нахвърляше върху нея като побеснял заек! Застана обидена до прозореца и се загледа навън, където Т’махо оглеждаше земята наоколо. Той претърси внимателно мястото, където се смесваха конските и кравешките следи, но най-много се забави под прозореца на спалнята. Тръгна към издигнатото място зад навеса, когато внезапно се закова и се върна обратно.

Ани изсумтя. Как беше възможно един човек да проследява сестра си така, все едно че е диво животно! Девойката все още се опитваше да свикне със смесицата от възмущение, безпокойство и нещо, което не можеше да определи лесно, когато го чу да подсвирква. Ръждивата кобила доприпка покорно до него, сговорчива като никога.

Нахален, вбесяващ мъж! Очевидно очаква всички женски същества да му се подчиняват безпрекословно! Чудно, че Т’махо и Сакета бяха от една и съща майка. Сакета беше облечена в басма и муселин, а до ден-днешен той не се бе появявал в нищо друго, освен в еленова кожа. Сакета обичаше миризмата на френски сапун и се възхищаваше на копринения брокат, димит и избеляла басма на Анините рокли. Брат й пък миришеше на дим и земя и като че ли презираше всичко, на което тя държеше.

Освен когато не я целуваше до зашеметяване.

Ани нямаше начин да знае дали полубрат и сестра трябваше да бъдат различни във всяко отношение или да си приличат като две зрънца грах от една и съща шушулка. Доколкото можеше да си спомни, цялото семейство, което бе имала някога, беше баща й, а тя даже едва си го спомняше как изглежда.

Въпроси без отговори. В това затънтено и самотно място не беше намерила нищо друго, освен въпрос след въпрос — и нито един отговор.

— Дяволски взе да ми писва от това! — озъби се тя.

След малко, неспособна да остане на едно място, Ани крачеше от стая в стая, като от време на време се спираше да надникне през прозореца. Тази вечер се беше смрачило рано; не защото беше много късно, а заради тъмните облаци, които покриваха почти напълно небето. Ани си направи горчив тъмнозелен чай и го изпи с парче хляб. Нейният прекрасен хляб. Беше забравила да му сложи сол, но все пак той си оставаше най-доброто й постижение. Почти не беше клисав.

Отвратителен мъж! Проклет езичник! Къде беше? Защо не идваше да й каже какво става? Защо Сакета отново беше избягала, без да я предупреди с нито една дума? Мислеше, че двете бяха станали приятелки, макар че помежду им все още имаше стени от мълчание, които трябваше тепърва да бъдат пробивани.

Т’махо би трябвало да е намерил сестра си досега. Че къде можеше да се скрие човек на толкова мъничък остров, който се виждаше като на длан, ако застанеш в средата?

Навън вятърът се усили и засвистя около ъглите и през процепите на къщата. Зловещият звук още повече подчертаваше празнотата в двете малки стаи.

„Както и празнотата в целия ми живот“ — помисли си Ани в един от редките си моменти на самосъжаление. Сакета имаше Т’махо. А сигурно и още роднини. Повечето от децата в училището на госпожа Би също си имаха някого някъде, макар и да не живееха с него.

Точно както тя бе имала татко. Само че той не беше тук и тя не знаеше нито къде е, нито кога ще се върне. Неочаквано Ани се почувства така, сякаш беше единственият жив човек на острова.

Но това бе пълна глупост. Само на няколко мили оттук имаше цяло село с хора. Там бяха господин Грей и жена му, Рейчъл, както и волът му — Парис Франс. Там беше и Дулси Скарбъроу. Там бяха и господин Минго, Т’махо и Сакета…

Ани въздъхна. Реши да си измие косата. Тази проста задача винаги бе имала върху нея успокояващ ефект, може би защото беше единственото нещо, което можеше да си спомни, че майка й правеше с нея. Миене, ресане, сплитане, суетене…

„Мамо, мамо, влезе ми сапун в очите!“

„Тихо, Ана… ето ти кърпа. Сложи си я на лицето.“

Ани напълни легена с вода от чайника, разхлади я от каната и извади парче френски сапун, купен с тъй трудно спестените й пари от шиене. Беше дала и на Сакета да го използва, тъй като момичето бе просто влюбено в нежната миризма.

Когато свърши с косата, роклята й беше толкова мокра, че тя я свали, хвърли я настрани и продължи да се мие от глава до пети, като търкаше безмилостно кожата си под скромното прикритие на ризата.

Госпожа Би беше предупредила изрично всички свои момичета за опасностите, които произлизаха от голотата. Макар тези опасности никога да не бяха точно определени, Ани не беше човек, който сам ги предизвиква.

Т’махо я намери в кухнята. Капки от косата й се стичаха по мократа й риза. Той влезе тихо, както винаги, без да се обажда. Не бе имал намерение да я стряска. Мъжът се втренчи колебливо в гледката пред него, неспособен нито да проговори, нито да си отиде.

През белия муселин, толкова износен, че почти ефирен, проблясваше розова плът. Раменете й бяха по-бледи даже и от лицето й. Бледи като алабастровата урна, която някога беше виждал на полицата над камината в дома на баща си. Т’махо едва се сдържа да не я докосне, за да провери дали беше студена като онзи алабастър или топла като неспокойните му сънища.

Как можеше жена като нея да му оказва такова влияние? В такъв горещ ден, когато човек едва можеше да диша, тя носеше плътно стегната около тялото си клетка. Косата й беше с цвета на коня му. Кожата й бе толкова тънка, че на слепоочията й прозираха вени. Т’махо познаваше доста тъмнокоси жени с плътна златиста кожа, които бяха много по-красиви и имаха достатъчно ум в главата, за да не носят толкова дрехи.

Той преглътна мъчително и сведе поглед към краката й. Малки голи крачета с розови стъпала и пръстчета, с тъй тънки глезени, че можеше да ги обхване между палеца и показалеца си.

Направо си беше изгубил ума!

— Ани — рече дрезгаво той. Гласът му разкъса тишината.

Момичето се стресна и се извъртя рязко:

— Т’махо! Не те чух да влизаш!

Тя замръзна на място и се втренчи в него, а светът около нея сякаш се завъртя. Сърцето й заби бясно. На колебливата светлина на единствената свещ бе забравена самотата, бяха забравени тревогите.

Той се беше върнал!

След това Ани внезапно осъзна, че не беше облечена, грабна престилката си от закачалката на стената и се покри:

— За бога, бъди така любезен да се обърнеш!

Той се подчини, без да каже нито дума. Ани взе мръсната рокля, която беше захвърлила настрани, и я навлече върху мократа си риза. Закъснялата загриженост за Сакета я успокои достатъчно, за да успее да закопчае толкова копчета и ширити, че да се приведе в приличен вид.

— Е, можеш вече да се обърнеш. Откри ли Сакета?

— Да.

Т’махо държеше погледа си упорито сведен надолу. Ани нямаше начин да знае, че той гледа към малките розови пръстчета, които надничаха изпод износения ръб на всекидневната й рокля.

Тя се сети за панделките, които още не беше завързала, и незакопчаните копчета и възприе изражение на спокойно достойнство:

— Е, след като си се върнал, предполагам, че тя е добре. Каза ли защо е избягала?

Светкавица освети нощта. В следващия момент гръмотевицата накара чайника в огнището да издрънчи.

— Тя е в безопасност.

Ани не зададе повече въпроси. Беше научила едно нещо за мъжете въобще и Т’махо в частност. Правеха винаги каквото и когато искаха, а останалото можеше да върви по дяволите.

Ани беше запалила свещ от бързо стопяващия се запас на баща й. Малкото кръгче жълта светлина като че ли добавяше коварен оттенък интимност в малката стая. Девойката завърза с треперещи пръсти престилката си. Изпитваше голяма нужда дори от оскъдната защита, която дрехата можеше да й осигури.

Не знаеше всъщност от какво искаше да се защити, тъй като отдавна се беше убедила, че Т’махо никога няма да я нарани нарочно.

Е, и той си имаше своите недостатъци. Със сигурност беше горд, да не споменаваме докачлив и инат. Въпреки първото й впечатление, когато той беше размахвал нож срещу телетата на баща й и бе имала причина да вярва, че ще я задуши; и по-късно, когато бе повярвала, че той е направил онези ужасни неща на Сакета, Ани знаеше, че Т’махо не е жесток човек.

Внезапно стаята се обля от студена светлина. Миг по-късно в земята се удари гръм. Ани трепна, преглътна нервно и каза:

— Сигурен ли си, че няма нужда да дойда да се грижа за нея?

— Тя е в безопасност.

— Разбира се, че е в безопасност, иначе нямаше да я оставиш и да дойдеш. Не питах за…

Преди обаче да успее да довърши, се изля дъжд като плътна, движена от вятъра стена. Свещта потрепна и изгасна. Ани се хвърли към отворената врата и успя да я затвори. В същото време Т’махо се придвижи безпогрешно в тъмнината, издърпа и залости капаците на прозорците.

Стаята потъна в гъста непрогледна тъмнина.

— Татко има кибритени клечки в една тенекиена кутия на рафта — каза тя задъхано, като се движеше пипнешком през стаята. — Не квадратната кутия, а тази в края.

Ани заобиколи масата и се пресегна към рафта, но се сблъска със стена от мокра хлъзгава плът. Тя се стресна, отскочи назад и се удари в един стол, който се катурна шумно.

Две ръце обхванаха раменете й и й помогнаха да се изправи.

— Стой мирно, жено — изръмжа Т’махо.

— Клечките са в…

— Знам къде са.

— Да, но…

— Тихо!

— Няма да млъкна. Това е моята…

Той я притегли към себе си. Беше мокър.

— Тихо — прошепна Т’махо и този път това не бе заповед, а чисто подмамване.

Дори не й мина през ум да се изплаши, което само по себе си беше обезпокоително. Беше съвсем сама с мъж, който, макар и да бе станал част от ежедневието й, все пак си оставаше непознат. Най-непознатият от всички непознати. Защо ли тогава се чувстваше така, сякаш най-сетне си бе у дома?

Клечката си остана незапалена, свещта — също. Дланите на Т’махо се плъзнаха по лицето на девойката и в главата й се загнезди единствената мисъл колко хубаво беше да бъде държана от тези ръце, да вдъхва мириса на здрава мъжка плът и на дъжд.

Когато топлият му дъх я докосна, тя затвори очи и повдигна лицето си към неговото. Проблесна още една светкавица и последните остатъци от разум, които Ани притежаваше, угаснаха като свещ на вятъра.

О, колко беше копняла за това! Той бе като лош навик — щом веднъж беше опитала устните му, никога не можеше да се засити. Нищо чудно, че госпожа Би беше предупреждавала всичките си момичета за опасностите, когато някоя позволяваше на мъж да я докосва!

Ръцете му я държаха плътно до твърдото му жилаво тяло. Ани почувства дъха му, когато той плъзна устни надолу по шията, към извивката на рамото й.

Всичко в нея затрептя и девойката се задъха.

Гърдите я загъделичкаха. Боляха я по странен начин — без всъщност да й причиняват болка, а по-скоро удоволствие. Притисната здраво в мъжа, тя се чувстваше така, сякаш между неговите и нейните гърди имаше малки камъчета и те изискваха специално внимание.

И той им го отдаде.

Боже мой! Това беше като сърбеж, който трябваше да почеше, но чесането само правеше положението още по-лошо. Тя се изви в ръцете му, той я погали и девойката се почувства някак натежала.

Устните му отново намериха нейните. Езикът му се плъзна между тях нежно, но настоятелно. Това беше най-странното чувство, което някога бе преживявала, и все пак й се искаше то да продължава вечно… Само че не й достигаха сили да го издържи!

— О, господи! — каза задъхано Ани, когато най-накрая той отдели устни от нейните. Ръцете й, които до този момент се бяха вкопчили в твърдите му като гранит рамене, се плъзнаха надолу по мокрото му тяло. Никога през целия си живот, докато не дойде тук, не бе виждала голи мъжки гърди. Дори не си беше помисляла за подобно нещо!

Този мъж излагаше на показ голотата си, сякаш тя беше най-естественото нещо на света. Той живееше в диво място, ловуваше, за да се храни, и си готвеше в дупка, издълбана в земята. Т’махо и Ани имаха едно-единствено общо нещо — и това беше Сакета. Само че сега нея я нямаше.

Защо ли тогава, когато отстъпи встрани, девойката се почувства така, сякаш беше премахната част от тялото й?

Чу се драскане. Ани усети силен мирис на сяра и примигна, когато тъмнината отстъпи пред жълтеникавата светлина. Двамата се втренчиха един в друг.

Ани си каза, че това не се беше случвало. Сигурно само си го бе представила. Т’махо не би си и помислил да я докосва така, и то точно тук, а тя никога не би му позволила това.

— Е, ами… — Ани се покашля. — Сигурно на Сакета са й омръзнали неуспешните ми кулинарни усилия — рече неубедително, като гледаше упорито към пода, тавана и опушените стени.

Той не каза нищо. Навън дъждът продължаваше да барабани безмилостно.

— Мисля, че бурята преминава — каза тя с глас, крехък като захарен памук.

Гръмотевиците продължаваха да тътнат. Бурята нямаше да свърши скоро и двамата го знаеха. Ани не беше сигурна дори дали изобщо някога щеше да свърши.

— Предполагам, че бързаш да се върнеш вкъщи. Сакета сигурно ще се безпокои, задето си излязъл в този дъжд.

Тя уви ръце около себе си и потрепери от свежия студен въздух, който идваше от процепите в стените.

— Върви си, моля те, върви си — рече примирено Ани накрая. — Утре отново ще бъда на себе си, трезва като съдия.

Т’махо кимна. Искаше й се да бе казал нещо. Може би той беше притеснен колкото нея, а това правеше положението още по-лошо.

— Т’махо, не бива да си мислиш… Виж, сигурна съм, че всичко е само от бурята. Даже и Джейкъб не беше на себе си днес. — Тя направи жалък опит да се засмее. — Вече разбирам защо хората слагат онези модерни гръмоотводи. Улавят опасната енергия от атмосферата.

Т’махо се намръщи. О, господи, сега той отново щеше да стане скован и учтив, както винаги, когато държеше да подчертае разликите между тях.

Като че ли Ани имаше нужда от напомняне. Тя направи още едно усилие да облекчи напрежението, което пращеше между тях:

— Казах ли ти колко плашлив беше Джейкъб, когато се опитах да го оседлая? Направо отвори портата с ритник и избяга.

— Малко лакрица щеше веднага да го успокои.

— Е, да… Успях да го върна, без да го подкупвам, пък и ако татко имаше лакрица тук, мравките отдавна щяха да са я изяли.

Думи. Думи без смисъл. Ани си помисли, че сигурно беше сънувала това, което се бе случило между тях. През целия й живот я бяха обучавали да се държи, както подобава за една млада дама. В това, което бяха направили току-що, нямаше нещо редно, а най-лошото беше, че й се искаше то да продължи!

Т’махо изглеждаше така, сякаш искаше да каже нещо, но въпреки това продължаваше да мълчи.

— Мисля, че е по-добре да си вървиш. Сигурно ще ръми цяла нощ, а и ти вероятно трябва да… е, сигурно искаш…

Бръщолевене. Тя бръщолевеше като двегодишно дете. Ако неочаквано я попиташе как е името й, сигурно нямаше да може да му го каже.

Той я погледна така, че палците на краката й се присвиха върху влажния песъчлив под, и си отиде.

Ани се бе почувствала изоставена, когато баща й я бе завел в училището на госпожа Бидлкуум. Още по-изоставена се бе почувствала, когато беше отворила тенекиената кутия на рафта и бе намерила непрочетените си писма.

Но нищо не можеше да се сравни с това, което усещаше сега.

— Вече заспа — каза тихо Минго. Беше видял Т’махо да се приближава на коня си и беше излязъл, за да могат да си поговорят насаме. Двамата мъже бяха приятели от деня, в който тринадесетгодишният младеж на име Бенджамин бе слязъл на брега, гневен, изпълнен с горчивина и търсещ повод да се сбие.

И тъкмо Минго, с две години по-голям и десетилетие по-мъдър, беше го измъкнал и бе почистил раните на младия воин, който бе предизвикал три големи момчета. Гамените бяха изчакали бащата на Бенджамин да отплава с пощенския кораб и му бяха казали каква била майка му, преди да умре.

— Проговори ли вече? Каза ли какво я е изплашило толкова, че да избяга? — попита Т’махо сега.

По-възрастният мъж поклати глава:

— Или не може, или не иска да говори. Не можем да я накараме насила.

— Дявол да го вземе, Минго, когато бясното животно се скита на свобода, мъдрият човек не го чака да нападне втори път, а го преследва!

— Не знаем дали той е още на острова. Но даже и така да е, няма да посмее да я нападне втори път. Пазим я добре.

— Знам, знам.

— Търпение, приятел. Трудна работа е да ловуваш денем и да пазиш нощем. Сега ти трябва малко сън.

Т’махо прокара пръсти през стегнато сплетената си гъста черна коса и изруга, като използваше смес от двата езика. Тъй като беше живял дълги години на сушата, той беше избрал да говори мобилиански[1], който беше смесица главно от чактоу[2] и още няколко езика.

— Забравих да питам Ани дали не се е случило нещо, което да накара Сакета да се изплаши толкова.

— Ани?

— Дъщерята на Илайа. Червенокосата.

— А-ха! Онази Ани.

Т’махо хвърли на приятеля си презрителен поглед. Изобщо не беше в настроение да понася шегите на Минго.

— Етауак създава ли ти проблеми?

— Дойде два пъти, веднъж донесе дрехи и после един от нейните илачи. Каза, че от него по-бързо заздравявали женските части.

— Илач! Не си я оставял сама със Сакета, нали?

— Казах й, че Сакета спи, но че ще се погрижа да изпие лекарството веднага, щом се събуди.

Беше достатъчно трудно да опазят старицата да не открие скривалището на Сакета дори и когато момичето се намираше на мили разстояние зад блатата. Сега, когато девойката беше отново в селото, това беше невъзможно.

— Без проблеми ли си отиде? Видя ли я някой?

— Никой не я видя нито когато идваше, нито когато си отиваше. Замина си, без да ми създава проблеми, но не и преди да коленичи върху най-хубавата ми риза, за да хвърли кокалчетата и да измърмори някакви си глупости за лунни приливи и девствености.

— Лаукаумо тумпфайс!

— Какво означаваше това? — попита ухилено Минго. За разлика от Т’махо, той никога не се беше опитвал да запази знанията си по стария език, а камо ли да научи нови думи.

— Означава, че е една побъркана старица, а ти си мързелив, безполезен кахаункок. — И Т’махо се засмя тихо, колкото и да бе изморен и обезпокоен.

— Даже няма и да питам какво значи това.

— По-добре живей в невежество.

Минго се ухили.

Т’махо, чиято веселост изчезна така, сякаш никога не я бе имало, се загледа с невиждащи очи към спретнатата постройка, която приятелят му беше направил на една тераса в края на дъбовата горичка.

— Ще говоря с Етауак и ще я накарам да обещае, че ще стои настрана. Сакета ще бъде в безопасност единствено, когато никой не знае къде се намира.

— Тук е в пълна безопасност, приятел — каза простичко Минго и Т’махо знаеше, че това бе истина. Глупаво или не, Минго обичаше Сакета повече, отколкото един мъж трябва да обича жена. Докато беше под неговата защита, не можеше да й се случи нищо лошо. — Но не мога да кажа същото за теб.

„Не мога да кажа същото за теб.“ Тези леко подигравателни думи преследваха Т’махо, докато яздеше през горите към собствената си колиба, която се намираше на известно разстояние от останалите.

Тази нощ, за пръв път от много време насам, той отвори сандъка и извади увит в мушама пакет. Бяха всичко на всичко седем книги, дадени му от баща му. Скъпи книги, които Т’махо бе заобичал от миговете, когато баща му ги четеше пред пращящия в камината огън.

Все още си спомняше какво вълнение го беше обхванало, когато бе разбрал, че с помощта на писаното слово бе възможно да се живее много пъти. Същото това очарование го накара да учи упорито, да жадува да научи за хора, които живееха в далечни земи, които преброждаха широките морета, за да откриват нови земи, странни животни и обичаи и да разказват необикновени истории за още по-стари цивилизации.

Даже и когато се беше отказал от всичко, на което държеше баща му, Т’махо не можа да забрави магията на тези приказки. След време, вече отново свикнал с майчиния си народ, той се опита да сподели с някого това. Минго го бе изслушал учтиво, без да успее да усети очарованието. Етауак нарече книгите лоша магия, направена от белите, и го предупреди, че ако продължава да мисли за такива неща, скоро мозъкът му ще стане мек като умряла пъстърва, оставена три дни в мрежата.

Сакета нямаше търпението да се учи да чете, макар че Т’махо й бе предлагал няколко пъти. Изслуша го веднъж-дваж, докато беше по-малка, само за да му достави удоволствие. Нервниченето й обаче скоро го караше да я отпраща да си играе.

Когато стана мъж, с мъжки задължения, той вече рядко намираше време да чете за удоволствие. Въпреки това от време на време, когато имаше някакъв проблем, Т’махо откриваше, че четенето бе добър начин да отдалечи съзнанието си от нещо и после да го погледне под различен ъгъл.

Сега беше разтревожен. Мъчеше го проблемът със Сакета. А и този с Ани. И двете трябваше да бъдат пазени, докато островът отново станеше място, където една жена може да се движи спокойно.

Но най-сериозният му проблем беше начинът, по който тялото му откликваше на червенокосата. Мирисът на кожата й, гледката на голите й крачета и малките й ръце — всичко това моментално изпълваше съзнанието му с непозната лудост.

А последното нещо, от което в момента имаше нужда, беше подобно разсейване.

Понякога Т’махо завиждаше на приятеля си. Минго беше приел живота такъв, какъвто си е, вместо да се изпълва с горчивина и да се опитва да го промени. Бе приел държането на белите и се чувстваше в дрехите им толкова удобно, сякаш като малък бе повиван в парцали, а не в еленова кожа и мъх. Споделяше работата им, ядеше храната им, смееше се на шегите им. Ако не беше лицето му и фактът, че отдавна беше отдал сърцето си на Сакета, несъмнено досега щеше да се е оженил за някоя от техните жени.

Т’махо бе принуден да си признае, че с това приятелят му нямаше да стане по-лош. Поне докато останеше на острова. Животът на Банкс бе по-различен от този на сушата. Т’махо не бе забелязвал това като дете, но скоро го осъзна в дома на баща си. Младежът се бе върнал на острова, твърдо решен никога да не забравя уроците, които беше научил там.

Веднъж — тогава беше на девет години и имаше склонността да задава прекалено трудни въпроси — бе попитал учителя си за хората, които бяха живели по тези земи, преди да дойдат англичаните и испанците, които бяха докарали първите негри от Африка на източното крайбрежие.

Някога не бе получил отговор. Сигурно и нямаше такъв. Може би щеше да бъде по-добре да приеме факта, че не бе ни рак, ни риба, а част от два свята, всеки от които беше просто останка от други, отдавна забравени светове.

Т’махо уви внимателно седемте томчета в прозрачната мушама и ги постави обратно в кедровия сандък между листата от восъчна мирта. Етауак се беше заклела, че те щяха да запазят книгите от всякакви вредители поне сто години.

Кой ли щеше да ги чете тогава? Щеше ли някой да се запита кой е човекът, поставил ги тук толкова внимателно, очарован от погледа, който те даваха към други светове, любопитен да узнае нещо повече за тях, макар и да си казваше, че ги презира?

Кой щеше да знае или да го е грижа след един век, че в този ден от хиляда осемстотин и тридесетата година от летоброенето на белите един сивоок хатораски рибар беше целунал червенокоса жена от чужд народ? Беше докоснал женствената й плът и това толкова му бе харесало, че после часове се изкушаваше да излее семето си — нещо, което не беше правил от петнадесетгодишната си възраст.

[1] От Моубил, залив в Западна Аляска. — Б.пр. ↑

[2] Северноамерикански индиански език. — Б пр. ↑

10.

Вбесен, Снел най-сетне прекрати трескавото търсене точно преди смрачаване. Успя да се върне на „Опал“ минути преди бурята да се развихри. Пресуши бутилка бърбън, но тя не успя да го успокои, наложи се да отвори втора и скоро потъна в дълбок безпаметен сън. Събуди се, облян в пот: през страничния отвор струеше слънчева светлина и галеше преградата на каютата.

Няколко минути по-късно Инасио му сервира голяма чаша силно черно кафе и веднага изчезна, за да се присъедини към другия негодник.

„Двама напълно безполезни пирати!“ — помисли Снел с отвращение. Но екипаж, който говореше слабо или изобщо не говореше английски, си имаше и своите предимства — иначе да ги бе изхвърлил отдавна в морето!

Поободрен, Снел смени смачканите си дрехи и пришпори коня към къщата на старицата, решен да се добере на всяка цена до истината.

„Хиляди дяволи!… Не е възможно тя да е останала жива!“ Беше я бил до загубване на съзнание, а преди да я хвърли във водата, за по-сигурно бе стиснал силно врата й. Но ако по някакво чудо тя бе оживяла, вероятно щеше да е при онази вещица. Беше претърсил вече дома й, но дъртата кучка без съмнение я бе скрила в някоя от бъчвите с вонящи питиета!

Не бе с момичето на Скарбъроуви, нито с брат си. Беше изчакал, докато Т’махо се отдалечи с коня си, и бе претърсил къщата, като внимаваше да не оставя следи.

Скочи от коня на около петнайсетина метра от претрупания разхвърлян двор на старицата, върза жребеца и клекна зад група млади палми, като ругаеше тихо и размазваше от време на време по някой нахален комар. Защо всичко тръгна наопаки? Беше го планирал изключително грижливо, не бе пропуснал и най-малката подробност! Бе вложил години от живота си в тази рискована авантюра, а сега можеше да се провали!

Всичко започна със Сакета, тази малка кучка! Нещата щяха да вървят като по мед и масло, ако не й бе хрумнало да се домъкне и да му хленчи с налудничавата идея да се ожени за нея!

Ако не беше забременяла! И като че ли това не бе достатъчно, все още висеше нерешен и проблемът с момичето на О’Нийл: трябваше да се заеме с него веднага щом приключи тук.

Е, нямаше да му бъде особено неприятно да се позанимае с такова крехко създание. Винаги бе имал слабост към червенокоси: прекрасно съчетание от пламенност и свенливост…

Снел избърса устни със смачкана носна кърпа и изруга. Трябваше да мисли бързо, а той не обичаше да бъде пришпорван. Ако знаеше, че онова старо копеле има дъщеря, щеше да планира нещата по друг начин и да изпревари събитията!

Ако О’Нийл е оставил завещание…

„Мисли, Джаксън, мисли! Знанието е сила!“

Единствен той знаеше, че О’Нийл е мъртъв — като се изключи онзи идиот, който го държа под водата под внимателния поглед на Снел толкова, колкото бе нужно. Но дори и глупакът да проговори, кой щеше да му повярва? Което означаваше, че ако старият пияница бе оставил завещание, щеше да има достатъчно време, за да го открие и унищожи. А после ще използва влиянието си, за да убеди властите да му предоставят правата върху имота — в края на краищата дъщеря му бе само една жена.

Снел издърпа яката и я натика в джоба на сакото, после се запита защо изобщо носи тая тъпотия. Макар неграмотни и езичници, индианците знаеха, че натруфеното облекло предизвиква изриви и епидемии!

Беше без долно бельо и сега ризата прилепваше към кожата му още щом я докоснеше. Не достигаше въздух. Проклета горещина! Вместо да донесе прохлада, снощният проливен дъжд бе предизвикал задушаващи изпарения!…

И като че ли това не беше достатъчно, та се очакваше и тропическа буря: беше дочул Джил и Инасио да разговарят за нея снощи. Ах, тия две тъпи жени! Заради тях е тук, вместо вече да пътува в северна посока, да продаде стадото и прибере парите, преди бурята да го настигне.

Пак изруга и размаза още един комар. От наблюдателницата си зад палмовия храсталак виждаше старицата да влиза и излиза. От време на време тя поглеждаше към него, но нямаше начин да го види. Вероятно е вече наполовина ослепяла от собствените си отвратителни питиета! Реши да я изчака още един час. Ако старата вещица не се запилее нанякъде, ще се върне и пак ще претърси горската поляна. За да бъде напълно сигурен. Не предполагаше обаче, че дори Сакета ще бъде достатъчно тъпа да се върне на мястото, където я бе захвърлил, мислейки я за мъртва.

Снел измъкна чиста ленена носна кърпа и избърса лицето си. Представи си само: тя наистина го чакаше там: „Нашето място“ — както го наричаше! Чакаше го край онази воняща кална дупка зад купищата задушаващ испански мъх, за да му съобщи чудесната си новина!

Хиляди дяволи! Трябваше да е мъртва! Тялото й трябваше да потъне в калта. Къде беше сега? Никой никога не може да изчезне просто така! Съблече сакото и размаха скъпата шапка пред окъпаното в пот лице. Не се стърпя и прокара ръка през напомадената си коса: тя щръкна и по лепкавите кичури веднага се струпаха куп мушици.

Почти бе готов да се моли за още дъжд. Нямаше пладне, а въздухът бе горещ като вратите на ада!

Стомахът му се разбунтува от силното черно кафе, а главата — от снощното пиянство. Обичаше да изтъква, че винаги пие с мярка. Човек в неговото положение трябваше да внимава: особено сега, когато залогът бе толкова висок! Затова и бе от огромно значение мисълта му да бъде бистра.

„Но каква адска горещина, мили боже!“

Отпусна се сковано на земята, без да обръща внимание на влагата, която се запросмуква през панталоните му от мека волска кожа. Опита се да се напрегне и да измисли някакъв план. И постепенно птичата какофония около него сякаш се отдалечи и заглъхна: мозъкът му заработи с преувеличената прецизност на часовник с махало — обмисляше, приемаше или отхвърляше предположения и възможности…

Защо не се погрижи за дъщерята на О’Нийл, когато имаше тази възможност? Като че ли нещо необяснимо вътре в него го бе задържало и му бе попречило да предприеме нещо необмислено. Ако веднага след смъртта на О’Нийл се окаже, че две жени са се изпарили неизвестно къде, ще се събуди съмнение и ще завалят неудобни въпроси. Но засега още никой не знаеше за смъртта на О’Нийл.

Прекрасно. Може би преди новината да се разпространи, той ще съумее да си направи удоволствието с червенокосата и с лекота ще прикрие деянието си.

Дали да не я удави? Ако междувременно има ураган по крайбрежието, каква по-естествена смърт от тази?

Но когато смъртта на Илайа се разчуе, възможно е да се намери някой, който да свърже смъртта на дъщерята с тази на баща й. Двама удавници само за една седмица при два различни нещастни случая? Не звучеше много убедително… Освен това ако тялото й е с белези, както несъмнено ще бъде… Не му се искаше да мисли повече за тази възможност.

И все пак известно е, че бурите предизвикват паника. Дори и нищожни като снощната, която изливаше пороища върху острова часове наред. Ако премазаното тяло на бедното момиче бъде открито няколко дни след снощната буря, кой ще обърне внимание на няколко допълнителни белега? А когато отхвърли този проблем зад гърба си, ще може да се концентрира върху усложнението със Сакета: ако е все още жива, ще я намери и ще приключи веднъж завинаги с нея.

И Снел размаза поредния комар, който упорито настояваше да изследва ухото му, изруга тихо и тръгна безшумно към коня си. Имаше прекалено много задачи за изпълнение: не можеше да рискува да губи ценни минути! Дори и Сакета да е тук, старата индианка нямаше да го допусне близо до скривалището й.

Независимо от знойната жега и безмилостното туптене в главата, умът му щракаше бързо и точно, не без гордост установи Снел. Внуши си, че Сакета е мъртва: няма начин да е останала жива! А мъртвецът не говори, нали? Иначе никога няма да му разрешат да стъпи на острова.

А ако случайно е успяла да се измъкне от онзи гьол по някакъв начин, то мозъкът й сигурно е безнадеждно увреден от удара с дръжката на камшика.

Мислите му прескачаха напред-назад, назад-напред… В главата му отекваше тиктакането на часовник, виждаше махалото му да се люлее назад и напред, назад и напред…

Довлече се до неспокойния жребец и не пропусна да го ритне в хълбоците. Глупаво, подло животно! Някой опушваше риба. Винаги ще се намери някой да опушва риба точно когато не трябва! Противната миризма бе напоила неподвижния въздух, догади му се. Чувстваше се като погребан жив. Яката го стягаше, от всяка пора на тялото му струеше пот.

„Спокойно, Джаки, приятелю, спокойно. Няма време за паника точно сега. Контролираш ли чувствата си, ще контролираш и положението!“

Като дете, отрасло в домакинство, управлявано от деспотичен баща, Джаксън Снел отрано научи предимството, осигурявано от ума и придобитите знания.

Знанието беше сила. Знанието извън обсега на всеобщото познание даваше мощ, която се умножаваше стократно, ако човек имаше търпение да изчака благоприятна възможност, за да я използва.

Още в детството си Снел бе развил способността да трупа скрито знания и съответно най-сладкия вид сила. Дори собственият му баща, апелативен съдия с добри връзки, бе напуснал този свят, изпълнен със страх от собствения си син!

Той се бе задавил с пилешка кост. Или поне така бе обявено.

„Мисли, Снел, мисли! Някои дребни подробности от плана ти бяха променени, да, но това още не означава, че трябва да го отхвърлиш напълно и да започнеш отново!…“

Снел знаеше, че О’Нийл е мъртъв. Никой друг на острова не знаеше това, включително и собствената му дъщеря. Което означаваше, че тя няма причина да търси завещание или да задава неудобни въпроси за имота.

И все пак по-добре ще е, ако действа бързо. Залови се да обмисля две възможности за действие. След като й съобщи за Илайа, ще я използва, след което ще извие тънкото й вратле като на пиле; тялото ще захвърли там, където ще го смачкат така, че и родната й майка да не я разпознае…

Или ще се ожени за нея, за да я ползва, когато пожелае. Тогава нейното наследство, ако има такова, ще стане негово, без това да предизвика каквито и да било въпроси.

Сакета усещаше болка в крака. Наведе се през прозореца с изражение, което знаеше, че предизвиква внимание, и зачака Минго да я погледне. Той не го направи и тя плесна нетърпеливо с ръце.

— Защо трябва да стоя тук? — запита само с устни.

— Къде искаш да отидеш?

О, как й се искаше да възвърне говора си! Веднъж само да усети, че пак може да говори, ще му даде да разбере! „Където и да е, само не и тук“ — пишеше в главата й.

— Защо да не отида при Дулси? — Тя внимателно оформяше думите с устни. — Тогава поне при мен ще има някой, с когото да говоря.

Изразът му я принуди да се дръпне назад, така побесня от яд, че едва се сдържа да не хвърли нещо по него. Едър упорит вол! Нямаше защо да я кара да се чувства като безпомощно бебе: беше жена, не дете! Крайно време бе да започне да се отнася към нея като към жена!

Минго снаждаше въдицата си, пострадала по време на снощната буря. Природата му даваше куп предупреждения, че следващата няма да бъде толкова лека. Т’махо изнасяше мрежите им дори днес. Голямата лодка ще се закотви на по-голяма дълбочина настрани от брега, за да се носи заедно с вятъра. Но по-малката ще бъде изтеглена в плитчините до брега и здраво вързана. По-късно днес Т’махо ще прескочи до индианската колиба на старата Етауак, за да осигури бъчвите с безценните й питиета и лекарства, както и онова нейно корито, в което кълца разните съставки. Ако не се вземат предпазни мерки, буйните приливи, които обикновено съпровождат такава буря, ще ги отнесат в морето.

Вълнението се усилваше: откъм океана се понесе тътен, който наподобяваше изстрел от оръдие! Мощна вълна се разби върху брега. Сега те идваха една след друга: големи вълни, прекосили хиляди километри открито водно пространство. „Още два дни най-много“ — прецени той. До сутринта хоризонтът ще бъде забулен с армия облачета, които ще се опитват да избягат от центъра на бурята. А после ще зашумоли дъждът, топъл и измамливо кротък.

Но в селото кипваше друга буря, много по страшна от бурята, носена от океана. Насилието не бе непознато тук, но бе рядкост. Тайнственото изчезване на Сакета бе създало неочаквано напрежение.

А сега се бе понесъл и друг слух: никой не бе виждал Илайа доста дълго време, никой не бе чул нищо за него. Старецът живееше сам, но той винаги бе част от селската общност. Два или три пъти на година колеше младо добиче и срещу домашен хляб и зеленчуци разпределяше месото между селяните, които жадуваха за нещо по-различно от риба и пилешко. За него бе необичайно да отсъства от селото толкова дълго.

Неясна тревога тормозеше Минго. Беше я усетил и у Т’махо. Някой трябваше да отиде и да доведе дъщерята на Илайа в селото поне докато отминеше бурята и старецът се обадеше отнякъде. Или поне докато не хванат нападателя на Сакета.

Трябваше да говори с Т’махо по въпроса. В собствения му дом нямаше място за още един човек, но всяка къща в селото щеше да разтвори гостоприемно врати за момичето.

Завърши работата си, нави грижливо въдицата, закачи я в бараката с мрежите и смъкна друга. Сакета пак подаде глава от прозореца. Този път държеше леген и гъба.

„Искам да се мия“ — преведе движението на устните й Минго.

— Ами мий се, щом искаш — сви рамене той.

Тя се намръщи, изчезна от прозореца и се върна с чайник в ръка.

— Искаш да се миеш с гореща вода? Стопли вода и се мий.

Сакета се нацупи на шега и посочи китката си, но той знаеше, че тя бе почти излекувана.

— Боли те ръката и не можеш да запалиш огъня? В такъв случай защо не се прибереш в леглото?

— Мразя те! — гневно потрепериха устните й и тя запрати гъбата по него.

Той се захили и бързо приклекна. Познаваше я от твърде много години, за да се смущава от поведението й. Момичето бе още много младо. Бе разглезена, вярно, но част от вината трябваше да поделят двамата с Т’махо. След преживяния от нея ужас обаче той не съжаляваше нито за миг за времето, прекарано с нея. С удоволствие би посветил остатъка от живота си, за да я направи щастлива — стига тя да му разреши… Разглезена или не, сърцето й бе вярно като Северната звезда. Един ден тя щеше да се отдаде на някой мъж… „Вече го е сторила“ — напомни си Минго с тъга. Завиждаше от сърце на този мъж.

Сакета плесна заповеднически с ръце. „Мразя те!“ — пак заяви безмълвно тя.

— Знам го, врабченце, винаги съм го знаел.

Минго се залови с втората въдица, изпита здравината й, като я опъна с две ръце, и мускулите му заиграха под грубия бял памук на ризата. Усещаше, че тя му се мръщи от прозореца и нарочно се обърна така, че бледите слънчеви лъчи да падат върху прорязаното му от белези лице.

„Врабченце с пречупено крило, днес те държа в ръката си, но знам, че един ден ще отлетиш от мен… Ще те проследя с поглед, но ти дори няма да погледнеш назад… Никога няма да разбереш какво се крие в сърцето ми…“

Ани се събуди с чувството, че нещо не е в ред. Въздухът беше прекалено неподвижен. Куийни не бе отлетяла до кухненския прозорец, за да оповести изгрева на слънцето. Дори чайките, които ловяха риба над плитчините, сякаш бяха занемели.

Предстоеше друг зноен ден. Откакто бе тук, всеки ден бе горещо, но днес щеше да бъде още по-зле! Слънцето едва се бе издигнало над линията на хоризонта, а вече не достигаше въздух. Пухкави облачета се гонеха ниско до хоризонта: вероятно търсеха прохлада на север.

Чувстваше се уморена и недоспала, въпреки че се бе върнала в леглото на баща си тази нощ. Сега с мъка изпълняваше сутрешните си задължения: шепа зърна за Куийни, вила сладка трева за Джейкъб, който тази сутрин търпеливо я очакваше извън навеса.

Учеше се.

Кравите се бяха скупчили наблизо: само едно теленце газеше из тесния пролив, за да се охлади и да избяга от жълтооките мухи.

Не й се искаше да затопля допълнително къщата, като пали огън за чая: за предпочитане бе тази сутрин да мине без него. Но ако го стореше, целия ден щеше да бъде разстроена, както винаги, когато нарушаваше възприетия ред в началото му.

Но истината бе, че вече я измъчваше необяснимо безпокойство: сякаш снощи си бе легнала, без да довърши важен разговор…

С мимолетна мисъл за мъжа, който доскоро бе поддържал огъня й и пълнил сандъка за дърва, тя откри купа въглища, прибави две борови цепеници, напълни чайника и завъртя лоста от ковано желязо над пламъците веднага щом дървата пламнаха. После разви хляба, който бе изпекла вчера — наистина ли беше вчера? — счупи твърдия плосък самун на ръба на масата и отдели комат за закуска.

Когато пристигна Джаксън Снел, тя точно приключваше с миенето на съдовете. Той я поздрави отдалеко, което вероятно бе много умно от негова страна: както бе напрегната, можеше да го посрещне с пушката на баща си.

— Госпожице О’Нийл! Подраних ли много?

— Не, господине, отдавна съм на крака. — Докато го изчакваше да слезе от коня, забеляза, че и той вероятно не е спал по-добре от нея.

— Времето е много потискащо, нали? — подхвърли тя с насилена усмивка. Цял живот бе спазвала прилежно правилата на доброто възпитание — как така ще ги забрави точно днес?! — Разрешавате ли да ви предложа нещо за пиене?

Снел изглеждаше, като че ли не бе и помислил да се поосвежи от последната им среща. Което всъщност нямаше кой знае какво значение, когато горещината бе достатъчна да разтопи свещ, без да се пали фитилът!

— Много мило от ваша страна, госпожице О’Нийл, но се страхувам, че идвам с лоша новина. Вашите… ъъ… приятели още ли ви посещават?

Ани си спомни точно навреме какво му бе казала.

— Не… тоест да, но в момента не са тук. — Въобразяваше ли си или в бледосините му очи за миг проблесна задоволство?… Беше твърде стресната, за да се чуди дълго време. Нещо трябва да се е случило със Сакета! — Споменахте за новина… Каква е тя? — „О, Господи, моля те, моля те!… Не Сакета и не татко!“

Мировият съдия смъкна шапка, раздвижи за кратко въздуха пред лицето си с нея, после я притисна почтително към гърди.

— Уважаема млада госпожице, страхувам се, че съм вестоносец на лоши новини.

Ани протегна ръка към рамката на вратата зад себе си и впи пръсти в грубото дърво. „О, Боже, моля те!…“

— Страхувам се, че на вашия скъп баща, добрия ми приятел Илайа, се е…

— Татко!

— … случило нещастие.

— Нещастие? — Ани пристъпи бързо напред и сграбчи кадифените ревери на фрака с двойно закопчаване. — Какво е станало? Зле ли е наранен? Тук ли е? Искам веднага да отида при него!

Той се освободи от пръстите й и приглади твърдата яка.

— Нека да влезем вътре, скъпа. Ще ми разрешите да ви налея нещо успокоително, нали?

— Не… да… — Ани притисна ръце към бузите си. Неочаквано я обгърна необясним хлад. — Но къде е татко сега?

Снел я подтикна да влезе в стаята, където тя, разстроена, отказа на предложението му да й налее бренди или вода. Докато й съобщи тъжната новина, той вече се гордееше, че пак бе възстановил контрола над положението.

Беше решил, че женитбата е най-простото решение на проблема. А освен това ще създаде най-малко поводи за задаване на неудобни въпроси. Колкото по-скоро стане, толкова по-добре. Сега седеше пред нея и потриваше ръце в очакване. Долната й устна бе на зряла жена, макар и не особено пълна. Грозният парцал, който носеше, педантично закопчан чак до упоритата брадичка, не подсказваше наличие на страстна натура под него, но с червенокосите човек никога не можеше да бъде сигурен. Девственица е, разбира се. Харесваше девствениците. Невинността вървеше ръка за ръка със страха, а той можеше да бъде изключително възбуждащ…

Тя седеше неподвижно, като замаяна. Снел се изкашля.

— Разбрах, че починалият е погребан върху красиво хълмче над река Алигатор. Естествено ще ви отведа там, за да изразите последната си почит. — Тя продължаваше да седи така, вторачена невиждащо в пространството. Очите й бяха широко отворени, сухи и празни. Е, не след дълго щеше да стане свидетел на сълзите й — на потоци сълзи… — Разбира се, ако предпочитате, сигурен съм, че е възможно да се уреди останките му да бъдат пренесени тук…

— Не, не!… Напълно ли сте сигурен, че… че става въпрос за татко?

Дребната й фигура видимо трепереше и Снел се усмихна доволно. Как сладките неща с лекота лягаха на място, когато нищо не се оставяше на капризния шанс!

— Страхувам се, че няма никакво съмнение, скъпа моя госпожице — може ли да ви наричам Ани? Бяха открити някои документи в дрехите на тру… На баща ви, включително и писмо до мен, изразяващо надежда, че аз ще се погрижа за милата му дъщеричка.

— Аз дори не зная вече как изглежда… — Долната й устна трепереше, носът й порозовя.

Снел се размърда на стола без облегалка и отново кръстоса крака, прикривайки по този начин нарастващата възбуда.

— Скъпа моя, разбирате, че след като останките са били във водата дълго време… особено по това време на годината…

Тя бавно се свлече на пода. Той скочи точно навреме, за да я подхване. Отлично, направо прекрасно! Оставаше му само да й направи предложение, докато е замаяна: ще го нарече брак по сметка. Нямаше причини да изяснява чия сметка ще обслужва.

Ани дойде на себе си почти незабавно и тогава вече се разплака истински. Плачеше на глас, изливаше навън натрупаната скръб, копнеж и самота, които бе потискала у себе си толкова време. В стаята нямаше диван, нито достатъчно голям стол, за да побере и двамата. Снел предпочете да държи ръцете й, вместо да изцапа панталоните си, като коленичи върху голите дъски.

— Скъпа моя, сладка моя Ани! Не можеш да си представиш колко съжалявам!… Обещавам, че ще направя всичко възможно за тебе: баща ти го искаше, знаеш го. — Ани затърси кърпичка с непослушни пръсти и се изсекна шумно, без да обръща внимание на думите му: бе като преливащ съд, който не можеше да приеме нито капчица повече… — Ще се оженим веднага, разбира се — скромно и тихо, предвид на… ъъ… тъжните обстоятелства. Сега ми трябват само няколко минути да прегледам документите на скъпия ти баща, за да сме сигурни, че не сме изоставили нещо важно, изискващо незабавно решение. После ще отплаваме с прилива и ще се оженим при първа възможност. — Той я потупа разсеяно по рамото, докато оглеждаше нетърпеливо стаята, опитвайки се да прецени къде биха могли да бъдат документите на оня стар глупак. — Хайде, хайде, скъпа моя, не се разстройвай толкова. Стегни се, трябва да опаковаш нещата, които ще вземеш.

Тъкмо водеше обляната в сълзи Ани към спалнята с ръка около кръста й и с глава, облегната на рамото му, когато на прага се появи Т’махо и застина на мястото си като ударен от гръм. После пресече бързо стаята и измъкна Ани от ръцете му.

— Какви ги върши тоя тук? — запита младежът гневно.

Снел се наду почти видимо като раздразнен пуяк.

— Кълна се, че ще те обеся за това поведение! Когато мръсен дивак се втурва в дома на почтена жена и я заплашва…

Т’махо му обърна презрително гръб.

— Ани? Добре ли си? Нарани ли те?

— Проклет да си! Защо не си гледаш работата? — изкрещя Снел.

Т’махо втренчи в него леден поглед.

— Ани е моята работа.

— Но не и отсега нататък! Обещах на Илайа, че аз ще се грижа за нея, ако нещо му се случи, и възнамерявам да го направя! Махай се и дай възможност на бъдещата ми невеста да опакова вещите си, за да я отведа от това нещастно, забравено от бога място!

Сякаш не чула гневната размяна на ядни думи, Ани се приближи вцепенено към Т’махо и го погледна през натежали от сълзи мигли.

— Добре ли е Сакета? Започна ли да говори? — А после отпусна измъчена глава на гърдите му и проплака: — О, Т’махо!… Татко е мъртъв…

11.

— Ани? — Т’махо я обгърна с ръце и се вторачи над главата й в елегантния мирови съдия. „Ани и това лицемерно куче?!…“

— Виж какво… — продължаваше да дърдори Снел.

Младежът неволно стегна болезнено прегръдката си. Ани се раздвижи и се освободи от ръцете му. Пое дълбоко дъх и повтори:

— Т’махо, татко е мъртъв. — Фигурата й като че ли порасна пред очите му. — Господин Снел току-що ми съобщи. Смятам… вярвам, че… ако нямате нищо против, имам нужда да остана сама.

— Искаш да си отида?

Ани ги погледна с разплакани очи и кимна.

— Моля ви… Нуждая се от време да помисля.

Снел се опита да се намеси, но тя вдигна възпиращо ръка.

— Господин Снел, вашето предложение е чест за мене, но сега не бих могла… Не мога да мисля за нищо друго, освен… — Ани преглътна с мъка. Брадичката й потрепери и тя като че ли се скова отново. — Моля ви.

Т’махо излезе пръв, изправил гневно гръб. Скочи върху Мароке и изчезна, изпратен от тъжния поглед на Ани: тя едва се сдържаше да не го извика обратно и да се скрие в прегръдката му завинаги… Но нима това бе някакво разрешение?

„Татко… О, татенце…“ — ридаеше мълчаливо сърцето й.

— Не споменахте ли името Сакета?

Ани въздъхна и се обърна — видя как Снел разхлабва смачканата си яка. „Защо ли не се съблече само до най-нужното, както всеки мъж със здрав разум? — запита се тя разсеяно. — Като Т’махо например.“

— Да, тя беше с мене доскоро… Господин Снел, съзнавам каква чест ми оказвате, но трябва да ви помоля да…

— Момичето… разбрах, че е било болно. Треска или какво?

— Не. Тоест болна беше, но треската й… — Ани замълча, опитвайки се да задържи сълзите, които пак напираха отвътре. — Моля ви — прошепна тя. — Да отложим този разговор до утре, моля ви… Страхувам се, че… трябва да ви помоля да ме оставите сама.

За негова чест Джаксън Снел не настоя. „Всъщност — помисли Ани по-късно — той като че ли бързаше да тръгне…“ Разбира се, не забрави да обещае да се върне сутринта, за да довършат разговора.

Т’махо галопираше срещу вятъра, понесъл в ноздрите си аромата й, а в ръцете си — усета за тялото й…

„Ани и Джаксън Снел?!… Бъдещата му невеста?!…“ Нещо отвътре избухна и части от него като че ли литнаха във въздуха, за да се стоварят веднага пак обратно…

Откакто се бе сближил с нея, часовете сякаш замираха около тях като зрели, затоплени от слънцето гроздове на виеща се лоза в очакване да бъдат откъснати, за да влеят сладостта си във вените им… Но имаше и моменти, когато… Едва сега, когато го лишиха и от тях, осъзна какво огромно значение за него имаха дори и те…

Ани и Джаксън Снел. Трябваше да се досети. И двамата принадлежаха към една и съща обществена прослойка. Снел беше партньор на О’Нийл. Нима има нещо по-естествено от споразумение между двама партньори?

Бе бесен на себе си, задето бе посмял да мечтае за…

Не, не бе мечтал, просто я бе желал! Така естествено се бе отпуснала в ръцете му само преди няколко минути!… Ани и Джаксън Снел!

Т’махо яздеше така, като че ли дяволът бе по петите му. Преследваше го отвратителната представа за бледите ръце на Снел с къси дебели пръсти по тялото на Ани… виждаше ги, вплетени в живия огън на косата й… Почти бе изминал половината път до горската поляна, когато най-сетне разбра, че някой върви след него. Разпозна едрия жълтеникав жребец и изруга повече с горчивина, отколкото с яд. Нима този идиот смята, че трябва да вземе разрешение от него, за да ухажва дъщерята на О’Нийл?

Жената бе едно голямо нищо за него!

Може би Снел язди към Джакария: вероятно ще му е нужна волската каруца, за да прехвърли багажа на Ани на борда на „Черният опал“. Сега, след като О’Нийл е мъртъв, няма причини дъщеря му да остава на острова. „Какво би могло да я задържи тук?“ — питаше се той със свито сърце.

О’Нийл бе мъртъв. Тя го бе заявила. Снел не трябваше да я изоставя сама в скръбта й, макар и за кратко време. „Ако беше моя жена — моя и в скръб, и в радост, — никога не бих я оставил сама, потънала в сълзи!…“ — мислеше той.

Без да иска, пак видя пред себе си онези пълни със сълзи очи, нослето с порозовял връх. Отново чу болката в гласа й, когато проплака: „О, Т’махо, татко е мъртъв!…“

После се сети за другите две изречения, които бе промълвила. Въобразяваше ли си или действително Снел бе замрял при името на Сакета? Но защо? Сакета не означаваше нищо за него. Доколкото Т’махо знаеше, Снел никога не бе срещал сестра му. Идваше, свършваше работата си и изчезваше.

Сега, когато мислеше за това, Т’махо се досети, че „Черният опал“ стоеше в пристанището вече няколко дни. Дали Ани не му е казала за покушението над Сакета? Ако е така, в качеството си на мирови съдия той сигурно се чувства задължен да разследва случая: дори е възможно да предложи помощ за откриване на онзи негодник.

Мрачна усмивка опъна устните му — Снел държеше на законите на белия човек с техните заплетени увъртания, предназначени главно да осуетяват тържеството на справедливостта. Докато законът на племето хатораск в такива случаи беше бърз и ефикасен.

Най-вероятно бе изобщо да не го следва — просто оня да се връщаше в селото. „Има начин да установя дали е така“ — помисли Т’махо и същата мрачна усмивка проблесна в очите му. Той рязко зави към еленова пътека, която се врязваше в поляната на известно разстояние на запад.

На около двеста метра след него Снел също обърна жребеца си на запад.

Т’махо преднамерено възпря Мароке до бавен ход.

Снел постъпи по същия начин и запази разстоянието между тях.

Т’махо присви очи: Снел определено го следва, но отказва да се приближи, когато му дава шанс. Странно…

Не бе разменил повече от дузина думи със Снел. Не го харесваше по принцип: не харесваше нещата, зад които той заставаше, а не поради някаква лична причина. И все пак завещаният от дедите му усет сега ясно го предупреждаваше…

Върна се отново към току-що случилото се в дома на Илайа, огледа го от всяка страна, отдели подробностите.

„Сакета добре ли е? Възстанови ли говора си?“

При тези думи Снел бе замрял. Наистина ли лицето му пребледня или винаги е имало този нездрав жълтеникаво белезникав цвят? А онези леко червеникави белези, които изчезваха под яката му?

Т’махо неволно стегна колене и кобилата отскочи настрани. Той механично постави ръка на задницата й, повтаряйки, че това не може да е вярно. „Не, невъзможно е!…“ Презираше го, да, но личното му презрение не го правеше негодник, нали? Селяните познаваха Снел от години!…

И все пак нещо упорито го държеше нащрек. Нещо, по-голямо от представата за Ани в ръцете на друг мъж. В деня, когато Сакета избяга от Ани, той бе открил следи от голям кон наоколо. Познаваше добре следите на работния кон на Минго и на жребеца, който яздеше, когато искаше да се изфука. Познаваше следите на Джейкъб и на кобилата на Сакета.

Следите на взетия под наем жребец на Снел?

Ако сега го следва с надеждата, че ще го отведе до Сакета, то вероятните причини за поведението му са само две: или желае да я разпита, или иска да я принуди да замълчи завинаги…

„Ако иска да я разпита — разсъждаваше младежът, — защо просто не ме настигне? Ако обаче е другото…“

Независимо от знойната горещина, хладни тръпки пробягаха по тялото му. Докосна стоманеното острие на ножа, с който никога не се разделяше, отпусна юздите на кобилата и тя веднага премина в лек галоп. Наложи си да не поглежда назад.

Ще направи нужното горският храсталак и блатата да забавят ловеца. Ако негодникът повярва, че той е ловецът, а не преследваната плячка, бързо и с горчиво съжаление ще разбере, че не е равен на Татамахо от племето хатораск!

„Един почтен ловец не убива без причина. Къде е доказателството ти?“

Думите се появиха изведнъж в главата му, неочаквани, но с непоклатима логика, ясни и точни. Намръщи се. Нямаше нужда от доказателство! Манито, Великият невидим, бе посял семето на истината във всички хора. На мъдрия е нужно само да се вслушва във вътрешния си глас!

А после Т’махо чу и друг глас: гласа на учителя си, отекващ в училищната стая на третия етаж на Хамилтъновата къща на Ривър Стрийт:

„Всеки човек е невинен, преди да се докаже обратното. Ъгловият камък на нашата законова система, млади Бенджамин. Подозрение без доказателство не е достатъчна база за осъждане на когото и да било.“

Червеникавокафявата кобила грациозно подбираше пътя си по тясната еленова пътека под жарките лъчи на слънцето, докато Т’махо се опитваше да отхвърли нежелания товар знание на законите на белия човек. Спечели не толкова усетът за справедливост, колкото нуждата от предпазливост.

Ще почака. Ще отведе този дявол с черно сърце дълбоко в гората и ще го остави там няколко часа да се пържи в собственото си масло. Наближаващата буря ще го задържи против волята му тук дори и след като установи, че пътят му е свободен.

После ще отиде при Сакета и ще разбере истината. Този път инатът й няма да помогне! Сега той има на разположение име, с което ще я атакува. Нужно е само да следи за израза в очите й, когато спомене името на Снел, и ще разбере истината. Годините го бяха научили да преценява количеството истина в думите й чрез степента на вина в очите й…

За малко повече от четвърт час той успя да отведе глупака дълбоко в онази оплетена и гъста част от гората, за да излезе от която щяха да му бъдат нужни дни напред! Остави го да се мотае безизходно около блата и трънаци и пресече бързо еленовата пътека, премина през три колонии мускусни водни плъхове, покрай езерото Бърнт Стъмп и блатото Палмето, прескочи Сесилс Крийк и се озова пак на главната пътека през поляната.

Но вместо да поеме на юг към селището, както възнамеряваше първоначално, той рязко обърна кобилата и се отправи на север.

Илайа беше мъртъв. Обзет от внезапен гняв при вида на Ани в ръцете на Снел, Т’махо не бе имал време да обмисли спокойно положението. Сега тя бе сама и безпомощна пред надвисващата буря. Безпомощна и зависима от милостта на всеки негодник, който щеше случайно да попадне на нея! Не можеше да я остави сама. Ще я отведе в селото — при Скарбъроуви или Грей, или дори при Етауак. Едва тогава ще отиде с чиста съвест първо при Сакета, а после — ако подозренията му се окажат истински — при Снел…

Ани разпозна самотния ездач отдалеко и побърза да се отдалечи от прозореца със сърце, запърхало в гърдите й като канарче в клетка. Издуха нос и избърса последните сълзи. Бе възстановила голяма част от хладнокръвието си до момента, когато Джейкъб и Мароке се поздравиха с приятелско изцвилване.

Баща й бе мъртъв. Едва сега посмя да признае пред себе си, че дни наред я бе измъчвало неясно предчувствие за нещо лошо. „О, татко, татенце! Как можа да се удавиш точно когато всичко се нареждаше така добре?!…“

Истината беше, че тя почти не го познаваше. Колкото по-голяма ставаше, колкото повече овладяваше изкуството да чете и да пише, толкова по-незадоволителни ставаха редките му писма: кратки бележчици, надраскани като от дете:

„Как си? Аз съм добре. Времето е хубаво. Преди два дни се родиха две телета.

Баща ти. Илайъс Джос. О’Нийл“

Едва ли някой би могъл да ги нарече забавни. И все пак тя никога не бе преставала да го обича — него, мъжа, който заемаше такова огромно място в неясните й детски спомени. Замря на прага, впила поглед в приближаващия се конник, очертан ясно на фона на спокойната сребърна повърхност на пролива. В този момент младото момиче не мислеше за баща си.

„Дали Т’махо още ми се сърди?“ Не се сдърпваха за пръв път, но сега нещата бяха различни. Призна засрамено, че когато младежът си отиде — макар и по нейно настояване, — тя се бе почувствала по-съкрушена, отколкото при съобщението за смъртта на баща й… Което беше пълна глупост, истинска тъпотия! Те бяха само приятели: нищо повече! Той просто бе брат на приятелката й и се бе сближил с нея заради Сакета. Нямаше друга причина. Е, целунал я беше един-два пъти. Голяма работа! Просто така се беше случило и освен това…

„Е, просто освен това и край!“ — промърмори тя, без да се смущава от липсата на логика в разсъжденията си. Подсмръкна за последен път и забеляза как Мароке насочи уши към Джейкъб, а Т’махо се плъзна на земята и закрачи към къщата, вторачил хладни сиви очи в лицето й.

— Забравихте ли нещо, господине? — запита тя, когато той се приближи достатъчно близо. Закле се да бъде много учтива, но хладна, дори и това да я убие! Нито за миг нямаше да допусне Т’махо да усети как копнее да се хвърли в ръцете му и да излее на широките му гърди всичко, насъбрало се в душата й.

Беше го запитала за Сакета: как е, къде е и едва сега осъзна, че той не бе отговорил на нито един от въпросите й.

Но Джаксън Снел беше тук, тя току-що бе разбрала за смъртта на баща си и всичко изглеждаше така объркано. Снел бе тръгнал веднага след Т’махо и оттогава Ани само бе плакала, вгледана в единственото нещо, останало от баща й: къщата, която бе построил.

Сега събираше сили да не се размекне пред Т’махо. Той стъпи на прага и тя побърза да се оттегли назад с желанието да не бъде толкова чувствителна към познатия мускусен мирис на тялото му, примесен с дима на огньове и горчиво-сладкия билков аромат на открити пространства.

— Казах вече, че искам да бъда сама — заяви твърдо тя. Погледна го крадешком и забеляза, че сребристите му очи потъмняха: пак го беше разсърдила!

— Нямам доверие на Снел. Пази се от него.

Ани остана с отворена уста. Не е ли прекрасно?! Не че бе очаквала нещо от него, но в този момент няколко думи на съчувствие или най-малкото добри новини от Сакета щяха да бъдат много по на място! Вдигна брадичка и заяви тържествено (което прозвуча доста смешно предвид обстоятелствата):

— Господин Снел беше бизнес партньор на баща ми. Нещо повече: той е джентълмен и освен това е мирови съдия!

— Не може да оставаш тук сама.

— Разбира се, че мога да остана и ще остана! — заяви тя.

Ако бе имала нужда от някакво предизвикателство, което да изправи гръбнака й, едва ли би могла да открие нещо по-добро от подобен ултиматум.

— Ще има буря.

— Твоята буря не представлява интерес за мен.

Ъгълът на устните му потръпна и Ани се принуди да признае силата му над нея. Още от първата им среща той я бе ужасявал, унижавал и вбесявал. И караше коленете й да изтръпват… Освен това се бе грижил еднакво за нея и за сестра си. Благодарение на него още не бе умряла от глад: той не само бе доставял храната й, но дори я бе приготвял!

Неохотно призна, че му дължи извинение. Но и той бе длъжен да й се извини! Засега обаче беше повече от ясно, че нито едно от двете дължими извинения нямаше да придобие нужния израз.

— Е, да… — припомни си Ани. — „Самоконтролът е коренът на мъдростта.“

Т’махо се втренчи в нея така, като че ли тя внезапно бе загубила разсъдъка си.

— Какво на мъдростта?

— Споменах нещо, написано някога от човек на име Поуп. Не го цитирах точно. Но за нас двамата ще е по-добре да вземем под внимание думите му.

— „Второ есе върху морала“ от Поуп. Знам. Трябваше само да запаметя фразата. — Сети се, че бе изтървал излишна информация и се смръщи. — По дяволите, Ани! Идва буря и ти не трябва да оставаш тук сама.

Той е чел Поуп? Не е възможно. Индианците не четат философия… или четат?

— Казах вече, че съм напълно способна да се погрижа сама за себе си. И снощи имаше буря, както си спомняш. Преживях я, без дори да получа и драскотина!

Мили боже, докъде само стигна — да му напомня за снощната буря!

Т’махо вдигна поглед към небето. Наистина ли малката глупачка смяташе, че е в състояние да се справи с този тип бури, които отнасяха всичко незаковано заедно с част от закованото?

— Този път ще има високи приливи и вятър, каквито досега не си виждала. Вземи всичко, което искаш да запазиш. Ще натоварим багажа на Джейкъб, а ние двамата ще яздим Мароке.

— Нямам намерение да…

— Няма да споря с теб, жено.

— А аз няма да напусна дома на баща си! — Дяволите да ги вземат тия сълзи: ако я предадат сега, никога няма да си прости! Твърде много неща се случиха прекалено бързо, тази е причината! Бе нетърпимо напрегната… — Т’махо, татко е мъртъв, не разбираш ли? Тук е всичко, останало от него — домът му, добитъкът му… Ако наистина предстои силна буря, как е възможно да тръгна с леко сърце и да оставя всичко на произвола на вятъра и на океана?

Т’махо отвори уста, за да я предупреди за другия вид опасност, за който тя явно не се досещаше, но не успя да каже нито дума. Усещаше със сърцето си, че Снел е негодник, но нямаше доказателства и не можеше да падне достатъчно ниско, за да черни репутацията му без видима причина. Негодникът нямаше как да избяга от острова, дори и да успее да се измъкне от заложената му клопка.

— Ани, тази къща ще стои или ще изчезне от лицето на земята независимо от това дали си тук или не. Нищо не си в състояние да направиш.

— А кравите?… А Куийни?

Т’махо се опита да си припомни упражненията в търпение, които трябваше да изпълнява, когато се вбесяваше от принудата да стои затворен между четирите стени на учебната стая, вместо да тича из горите. „Пет, десет, петнайсет, двайсет…“

— Ако успея да хвана този проклет петел, ще го вземеш, но стадото трябва да се погрижи само за себе си. Няколко глави добитък ще се удавят, то се знае, но по-голямата част от тях ще се съхранят. Няма нищо, което…

— Какъв петел?

— Онзи, когото наричаш Куийни! А сега ще опаковаш ли най-сетне нещата си, за да успея да те прибера на безопасно място, преди потоците и реките да повишат нивото си?

Никой не го побъркваше така, както тази жена! При това не бе в състояние да прекара повече от няколко минути в нейно присъствие, без да се върне автоматично към ранните си години, което бе повече от вбесяващо!

Улавяше се, че започва да мисли като бял човек. И дори да говори като такъв!

Ани се разтрепери от възмущение, когато Т’махо се надвеси заплашително над нея, и на свой ред пламна в справедлив гняв:

— Би могъл да имаш любезността да ме осведомиш, че Куийни е петел, преди да изгубя толкова време, опитвайки се да намеря гнездото й… му.

Т’махо завъртя очи към опушения таван и разпери безпомощно ръце.

— Ани, ако изобщо искаш да вземеш нещо, върви и го опаковай във вързоп, удобен за носене от Джейкъб. Ще вдигна куфара ти върху леглото: така има шанс водата да не стигне до него, когато приливът залее къщата. Ако остане нещо непреобърнато, когато водите се изтеглят обратно в океана…

— Но аз вече заявих, че…

— И аз заявих, жено! — изрева Т’махо. Грабна я за раменете, обърна я към спалнята и я бутна напред по начин, който едва ли би могъл да бъде наречен нежен. Ани се спъна, но успя да запази равновесие, преди да се строполи на пода. Обърна се и го изгледа с изпепеляващ поглед.

В този момент и двамата чуха звуци на отчаяние и ужас, които идваха през отворения прозорец. Мучеше теле, изпаднало явно в беда.

— Стой тук и се приготви за тръгване! — нареди той. — Отивам да видя какво става.

Но Ани нямаше намерение да остави едно от безценните телета на баща си на милостта на мъж, който само преди няколко минути й бе заявил хладнокръвно, че някои от тях ще загинат по време на бурята, която още не се бе развихрила: в момента само валеше — всъщност нищо повече от тежка мъгла.

Ако се съдеше от писъците му, бедното създание бе в сериозна опасност.

— Почакай ме! — извика тя, вдигна полата си с две ръце и скочи от пъна, който служеше за праг. Отметна косата си назад и се втурна към водата, като присвиваше очи: ситният дъжд я заслепяваше. На известно разстояние от брега забеляза малко теле на черни и бели петна. То се дърпаше безпомощно: на пръв поглед изглеждаше, като че ли кракът му е хванат в капан.

Т’махо прегази бързо през водата, която достигаше до бедрата му.

— Какво става? — извика Ани отзад. — Да не би нещо да го е ухапало?

— Става кал, това става! — подхвърли той през рамо. Приближи се предпазливо към обезумялото животинче. — По дяволите, Ани, връщай се в къщата! Тук не можеш да направиш нищо!

Ани нагази във водата до глезените, което унищожи най-добрия й чифт обувки, после се спря, обзета от несигурност. Защо Т’махо крещеше така срещу нея? Не бе нейна вината, че бедното животно е затънало в калта и не можеше да се освободи само. Още по-малко бе нейна грешка надвисналата буря. В края на краищата не бе го молила да се връща и да я спасява!

Картината пред очите й обаче я вцепени — телето зарита, цопна във водата и зарева жалостиво.

Т’махо се подхлъзна, изруга и падна назад.

Някъде зад гърба й към брега се втурна голяма крава на черни и бели петна, мучейки настоятелно. Ани едва успя да се отмести навреме. Телето изскочи, обезумяло от ужас, на брега. Тя се опита да го хване, но то завъртя очи и префуча край нея.

— О, чудесно! Сега ти се тревожи за него! — извика тя след разсеяната майка. Канеше се да се обърне към къщата, когато погледът й попадна на Т’махо, сгърчен в странна поза, с лице, почти докосващо водата. Извика го, но той само поклати глава и простена.

— Какво се случи? Да не би и ти да затъна в калта?

Той й обърна гръб, все още с наведена глава и ръце под повърхността на водата.

Обзе я тревога. Нещо не бе в ред.

— Т’махо! Отговори ми! Нарани ли се?

Реши, че думите, които й подхвърли обратно, са вероятно ругатня на друг език. Поне така ги произнесе.

— Кажи какво ти е! Да не си се порязал на мидена черупка?

Не последва отговор. Свил рамене, той като че ли се люлееше ритмично, потънал до подмишниците във водата. Дъждът се засилваше. Вече вир-вода, Ани пое нещата в ръце. Вдигна поли до бедрата и нагази в калта. Мили боже, ако нещо се бе случило с Т’махо, какво щеше да прави? Не можеше да понесе мисълта, че се бе наранил сериозно!

Приближи се до мястото, където той бе коленичил в плитчината, и го чу да мърмори.

Не, стенеше. Или ругаеше?

Той бе коленичил и стискаше ръце пред себе си под водата. Вероятно телето го бе настъпило по пръстите.

— Т’махо? Моля те, кажи ми какво има.

Погледна я свирепо. Очите му бяха зачервени от солената вода, а устните му — опънати в тънка сурова линия. На една от бузите му имаше петно от черна кал.

— Остави… ме… на мира!

Поразена от тона му, Ани се върна на брега и едва не падна.

— Но ти си наранен — заяви тя, възстановила куража си заедно с равновесието. — Виждам, че те боли! За бога, не се прави на смел войник. Кажи ми къде си наранен, ще се приберем вкъщи и аз ще те превържа.

Той избухна в смях. Ани отбеляза мимолетно, че не го бе чувала да се смее така досега. Нито й се искаше да го чуе отново. Неприятен смях, в който определено нямаше весела нотка.

Всъщност къде беше смешното?

Той се изправи. Залюля се леко, все още сгърчен надолу, и тя пак прегази водата до него, като се натъкми така под ръката му, че да се облегне на нея, ако поиска.

— Хайде сега. Колкото и от пръстите ти да са настъпени, с нищо не им помагаш, като висиш тук в този дъжд и рискуваш да се разболееш сериозно.

Като гримасничеше пред абсурдността на положението, Т’махо разреши да бъде изведен на брега, наполовина подкрепян, наполовина теглен. Ужасната болка в слабините му бе понамаляла. За щастие ударът бе попаднал встрани. Имаше късмет, защото иначе острото копитце можеше да увреди непоправимо онази изключително чувствителна част на тялото му…

— Хайде сега, дай да видя какво е станало — запридумва го Ани, когато стигнаха до брега. Огледа го загрижено с ръце на кръста. — Коя ръка беше?

Той поклати глава.

— Тогава е пострадал кракът ти, така ли? Един от… ъъ… крайниците ти?

Все още в борба с болката, раздвоен между гняв и смях, той отговори:

— Не е крайникът ми, жено, а коренът ми!

Ани се приближи с плътно прилепнала към тялото й мокра рокля и се наведе, сякаш очакваше да види отвесни корени да излизат от коленете му през мократа кожа на бричовете му.

— Твоят какво?

Вятърът внезапно се засили и плисна шепи дъжд в лицето му. Някъде наблизо телето зарева пак и чашата на търпението му преля: прекалено много му се струпа за един ден! Сграбчи я за раменете, изправи я и зарева в лицето й:

— Коренът ми, жено! Тази част от мен, която ме прави мъж! Боли ме адски и ако зададеш още един глупав въпрос, ще превържа със скалпа ти раната си!

Ани нямаше житейски опит, но не беше глупава. Неестествено бялото й лице пламна в огън и придоби цвета на разжарени въглени. Откъсна се от ръцете му, вдигна поли и замарширува с несигурна походка и високо вдигната глава през мокрия пясък. Измъкна се с помощта на пъна праг и влезе в къщата със сърце, разтуптяно като барабан на парад.

Разбрала беше какво точно се е случило на Т’махо и… Е, добре, поне беше разбрала.

Как можа да забрави онези първи дни, когато вярваше, че той е способен на всякакви зли щуротии? Вероятно инстинктът й бе прав и не трябваше да обръща внимание на предупрежденията му! Какво знае тя за мъжете? Особено за такива като Т’махо?

Надникна през процепите на вратата и го видя да идва към нея с тая странна залитаща походка и неочаквано загуби самообладание. От момента, когато стъпи на този прокълнат от дявола остров, всичко вървеше накриво! В този миг искаше само да бъде оставена на мира, за да се ориентира в хаоса вътре и вън от нея.

А ако вятърът бе решил да я издуха, а приливът настояваше да я отвлече в морето — е, нека се опитат!

Докато Т’махо се приближаваше към къщата, Ани — макар и разтреперана — взе твърдо решение. Това бе къщата на баща й. Сега бе нейна и тя ще остане тук, докато сама не реши да я напусне!

Т’махо стъпи на пъна и момичето посегна към единственото средство за защита подръка: старата пушка на баща й. Изобщо не й минаваше през ума да използва това чудо дори и да знае точно как, но поне то щеше да добави тежест към думите й.

— Посмей само да пристъпиш напред! — предупреди го тя през пропуканата врата. Видя го да се вторачва към нея, все още притиснал ръка към слабините си през мокрите, прилепнали кожени бричове. „Мили боже, няма да го направи, нали?“

Т’махо не се притесняваше много-много от чувството, че бе сгрешил, но гордостта не му разрешаваше да се измъкне от задължението си. Дължеше й извинение. Жената бе искала само да помогне. Нима бе нейна грешка, че знае за мъжете толкова, колкото за кокошките или говедата?

Ще се извини, въпреки че бе против характера му, а после ще се погрижи да я отведе до селото, за да я махне най-сетне от главата си и се погрижи за другите, по-важни проблеми.

— Хубаво, жено, ти…

— Махай се!

— Изслушай ме, защото търпението ми е на привършване!

— Не искам да чувам нищо повече! Остави ме на мира!

— По дяволите, жено!

Точно когато той се спусна в къщата, светът експлодира над главата му. Блъсна го порив на горещ вятър, заслепи го внезапен блясък, нещо го удари в главата и той падна възнак, свличайки се от пъна праг.

12.

Ани прелетя над прага почти без да го докосва, приземи се на ръце и колене на мокрия пясък до проснатото тяло на Т’махо и се замоли отчаяно срещу воя на вятъра и приглушеното потропване на дъжда:

— О, не!… О, не, не, не!… О, моля те, Боже, неее!…

Мъртъв е. Тя го бе убила!… И изведнъж към нея се втурнаха слънчевите мигове на неочаквано внимание и дори нежност, дребни интимности, редките моменти на споделено разбиране… Застена безпомощно. Сега той бе мъртъв и тя бе виновна!… Никога повече нямаше да изпита сладостта на докосването му, никога повече нямаше да бъде целувана от мъж като него!… Нито ще се смее заедно с него — всъщност не точно смях, а онова негово неповторимо заискряване на очите!

Бе го убила за едно нищо, без да прецени безобразния егоизъм на действието си. Тя протегна колебливо ръка и докосна твърдата влажна коприна на рамото му. Беше все още топъл. Огледа внимателно пясъка около разпиляната му тъмна коса — търсеше капки кръв.

— О, моля те… — прошепна задавено. — Не съм го искала… Т’махо, никога не съм искала истински да те нараня!… Моля те, повярвай ми…

Мъжът лежеше по корем, с лице в пясъка. Тя докосна гърба му. О, небеса, наистина го беше убила!

Представи си как изглежда сега лицето му — красивото лице с онези прекрасни сиви очи — и пак се разплака. Изпълнена с болка и съжаление за стореното, тя постави неволно ръка върху твърдата извивка на бедрата и занарежда на глас извинения и съжаления, докато го обливаше със сълзите си.

— О-о-о, бедната Сакета… — давеше се тя. Сълзите й, примесени с дъжда и солта на морската вода, се спускаха по вдлъбнатината на гръбначния му стълб и изчезваха под колана на просмуканите му бричове. — Как ще й съобщя, че с-съм у-убила брат й? Каак ще добавя още към с-с-страданията й? — Подсмръкна и избърса нос в студеното дъно на панталоните му. — Н-н-никога не съм те м-м-мразила истински, Т’махо, вярвай ми, никога!… Дори и когато смятах, че ти си онзи… и дори тогава, когато те опознах… ти беше т-т-толкова… а аз… О, Т’махо, погледни ме!… Моля те… моля те! — Цвърченето на слабия й глас едва се чуваше над нарастващия рев на вълните, разбиващи се върху брега. Ани стисна шепа мокра, хлъзгава кожа и зарида отново. — Т’махо, моля те, съживи се!… И аз ще умра заедно с тебе…

Но Т’махо още не бе напълно умрял. Всъщност той бе само зашеметен от експлозията: барутът, изглежда, се бе запазил достатъчно сух, но оризът, който Илайа използваше вместо каменна сол, която притежаваше неблагоприятното свойство да се топи, бе омекнал отдавна в тази влага.

Вярно, главата му туптеше обезпокоително, но болката в долната част на тялото му бързо бе заменена от нарастващ интерес. Ако жената не престане да гали задника му с брадичка и не прекрати тези възбуждащи приказки, скоро ще разбере колко бързо възкръсват мъртвите!

Ани пропълзя към раменете му, като продължаваше да ридае на глас. Хвана го под мишниците и започна да го тегли. Любопитен да открие намеренията й, Т’махо не даде никакви признаци на живот.

— О, хайде… хайде! — сумтеше тя. — Не мога да оставя бедното ти красиво тяло… да лежи тук… на дъжда… миг повече! Ще настинеш и ще умреш… — Думите се редуваха със сумтене, тежко дишане и теглене, което заплашваше да изкара раменната му кост от ставата. Отпусна се до него и пак избухна в плач.

Оказа се изненадващо силна за дребната си фигура. Човек можеше да остане с погрешното впечатление, че цял живот е премествала трупове. Т’махо с желание би облекчил усилията й, но бе паднал върху гнездо от пясъчни кърлежи и най-слабото движение предизвикваше нова болка, а тя бе най-малката му тревога.

— О, не… Ще трябва да намеря Минго — извика тя и падна назад.

Изправи се несръчно и застана със смешните си повредени обувки с изострен връх и малки токчета почти до раменете му. Без да помисли, Т’махо протегна ръка, затвори пръсти около един строен глезен и я събори пак назад. Преди да успее да реагира, той се претърколи и коленичи над нея, обкрачил бедрата й, с ръце от двете страни на ужасеното й лице.

— О!… Но ти си жив! — извика тя.

Валеше като из ведро, а във воя на вятъра се беше промъкнала неприятна свистяща нотка: той притискаше към земята тревата по плажа, шибаше безжалостно храсталаците. Да, той бе сгрешил — бурята бе започнала няколко часа по-рано от предвиденото от него…

Беше преценил погрешно и още нещо… Т’махо поклати глава, усмихвайки се вътрешно накриво. И немалка част от грешната му преценка бе това дребно бодливо чудо под него.

— Откакто се събудих тази сутрин, преминах километри за едно нищо. Бях наруган, сритан и накрая стреляха по мен. В момента поне дузина кърлежи дълбаят в тялото ми и като завършек ти сигурно ще ми предложиш да ме нахраниш, което най-сетне ще сложи край на мизерното ми съществуване.

— Да те нахраня? — повтори Ани вцепенено, все още замаяна от факта, че го вижда жив. Не бе прав. Мисълта за храна изобщо не бе минавала през ума й. И животът й да зависеше от това, пак не би могла да каже какво е смятала да стори най-напред. Знаеше само, че никога не се бе чувствала така уязвима — дори и когато смяташе, че дели покрив с убиец и предполагаемата му жертва. — С-с-съжалявам… много — прошепна тя.

Независимо от повърхностния хлад на кожата му, топлината на мъжа достигна до нея и я обгърна като с пухкава завивка. Тя пое дълбоко дъх и вдъхна мириса му, който я бе покорил така странно още от самото начало.

Т’махо прокара леко пръст по ръба на тясната дантелка по деколтето на унищожената й рокля и тя потрепери, без очите й нито за миг да се отклонят от неговите. Около тях ревеше с едва сдържана сила ураганът, навлязъл в ранния си стадий, побеснелите вълни бяха стигнали вече до дюните. Но те като че ли не забелязваха вихъра на природната стихия: и двамата усещаха само бурята, която ги бе подхванала, захвърлила ги бе в кипящото си сърце и ги държеше там доброволни пленници…

Т’махо скочи и безмълвно вдигна Ани на ръце.

— Приливът се вдига много бързо — прошепна той през зъби.

И Ани дишаше много бързо, главата й се въртеше. Защо я носи? Беше ранен… Но се чувстваше безсилна като вода в локва след дъжд… Ако в този момент я пусне на краката й, вероятно веднага ще се свлече върху пясъка.

Навсякъде, където я докосваше — ръката му под коленете и, другата ръка — на гърба й, рамото й — до неговото, бузата — сгушена в извивката на врата му, — я изгаряше, като че ли там се сипеха живи въглени.

Пое разтреперано дълбок дъх, ароматът на кожата му, който се бе превърнал в част от нея самата, я изпълни с непонятен глад за още, още — още какво?…

Ани отчаяно затърси в паметта си приемливо обяснение на странния огън, който я изгаряше. Госпожа Бидлкуум бе споменала, че — при определени обстоятелства — момчетата и момичетата — тоест мъжете и жените — тоест мъжкият и женският представител на даден вид…

О, боже!

Т’махо прескочи прага и вкара Ани през вратата. Заповяда й кратко:

— Затвори капаците на прозорците!

— Къде отиваш? Не можеш да си тръгнеш сега! Ранен си!

Но тя говореше в празно пространство: той веднага беше изчезнал. Замаяна, Ани се повлече из двете стаи, затвори грубите капаци и им сложи резетата. И в двете помещения течеше солидно от покрива. Вятърът свистеше край ъглите на къщата, проникваше в процепите.

Джейкъб цвилеше жалостиво в навеса и за момент Ани почти забрави Т’махо, обзета от тревога по добитъка. „Някои ще оживеят, други не“ — беше заявил той. Какво би могла да стори, за да промени нещата? Помоли се разсеяно за телетата, дори за оня нещастен малък дявол, който бе затънал в калта, а след това нападна спасителя си!

Къде беше Т’махо? Нима наистина я бе оставил сама? Да, вярно, заповяда му да се маха, но вътре в себе си не бе очаквала да приеме буквално думите й…

О, не знаеше какво бе очаквала! И дори какво искаше!

Не, знаеше. Искаше Т’махо. Макар и не осъзнавайки точно какво се крие зад това желание, тя вече бе усетила напълно, че светът няма да продължи да се върти, ако той не прекрачи пак прага й.

В този миг светът отново се завъртя!

— Мислех, че си се върнал вкъщи! — възкликна тя задавено.

— Прекалено е късно за това! Глупава жено, забави ни и сега водата вече е покрила всичко!

Поради някаква неизвестна причина думите му я засегнаха дълбоко. Ани обвини бурята за прекалената си чувствителност. Никога не бе била деликатно цвете, което бърза да затвори венчелистче при първите признаци на конфликт. И все пак имаше някои граници, преминаването на които дори и най-силната душа трудно би могла да понесе.

Тя стоеше с отпуснати рамене в сгъстяващата се тъмнина. Т’махо забеляза как духът й изтича от нея и се изпълни със съжаление: бе увеличил допълнително тревогите й. Беше довел Сакета при нея и я бе заплел в техния живот така, както рибата с неговото име се заплиташе в мрежата…

После Снел… Виновен или не, хубавото му оперение щеше да пострада от дъжда. Вероятно щеше да го обземе паника, но животът му бе вън от опасност: наблизо имаше високи места, имаше и дървета, на които можеше да се изкачи. Ако не се спънеше и паднеше в някой от по-дълбоките вирове наоколо, нямаше да се удави.

Какво говореха белите за вещиците отпреди двеста години? Ако са виновни, ще се носят по повърхността, ако са невинни — ще потънат.

В очите му внезапно припламнаха весели искрици и също толкова бързо изчезнаха.

Ани надзърна през пролука в един от капаците, втренчи се с невярващ поглед в побеснелия сив свят навън и възкликна:

— Трябваше да донеса повече дърва, преди да завали!

Т’махо се обърна и веднага излезе от стаята. Малко по-късно на прага се появиха борови и дъбови цепеници, по три-четири наведнъж. Бяха навлажнени от двете страни, иначе се бяха запазили сухи. Ани ги пренасяше от прага до огнището и ги нареждаше там с мократа страна навън. Молеше се да успее да събуди към живот покритите с пепел въглени от тази сутрин.

Необяснимо напрежение замени неспокойствието. Когато разчисти прага от подхвърлените цепеници, тя се залови трескаво да поставя легени и други съдове под най-сериозните течове. Вън Т’махо премести Джейкъб и Мароке в по-сигурната част от навеса. „Дай боже да издържи на бурята!“ — помоли се набързо Ани. Вятърът виеше оглушително. Не се виждаше никаква следа от Куийни. Тя… тоест той… вероятно вятърът го е отнесъл досега.

Накрая Т’махо напълни каната и чайника от варела за дъждовна вода, който вече преливаше. Ани изчакваше напрегнато развитието на природната стихия. Бе преживявала няколко бури и виелици, веднъж дори бурен вихър изкриви няколко дървета и отнесе покрива на допълнителна постройка в двора на училището, но този вид буря, който се вихреше сега пред очите й, бе нещо съвсем ново за нея, ужасяващо и същевременно очароващо с мощта си. Водата вече бе само на няколко метра от къщата: тя покриваше мястото, където бе паднал Т’махо само преди няколко минути!

Докога ще настъпва към къщата? Възможно ли е океанските вълни скоро да заблъскат стените й? Възможно ли е каквато и да било сграда да издържи на натиска им?

Ани осъзна с изненада, че не бе изплашена. Любопитна, да — и дори странно възбудена. Във въздуха съскаше неразбираемо за нея напрежение, настръхваше при всяко влизане на Т’махо в стаята. Реши, че бурята е виновна: трябваше да намери някаква причина, нали?

Най-сетне, когато не остана нищо за вършене, той се приближи и застана пред нея. Тя бе запалила една от вонящите лоени свещи на баща си и сега стоеше и го гледаше като птичка, хипнотизирана от змия.

Без да откъсне очи от нея, Т’махо бавно измъкна дългия нож от кожената примка, пришита към колана на панталоните му. Вдигна го и трепкащата светлина на свещта проблесна по току-що наточеното острие. Ани стоеше пред него с леко разтворени устни и затаен дъх.

— Пясъчни кърлежи — промърмори той тихо и по тялото й пробягаха тръпки.

Сграбчи шепа мокра и заплетена от вятъра коса, спусната в безпорядък пред лицето й. Тя видя точиците от ориза по челото му, калното петно на една от веждите му и гъстите черни мигли, които обрамчваха тези стряскащо сребристи очи. Т’махо внимателно изряза грозд кърлежи от косата й и още един, прилепнал към ръба на роклята й. Тя дори не ги бе забелязала. Изчисти няколко от малките досадници от бричовете си и от собствената си коса и чак тогава върна ножа на мястото му. После приглади косата й назад и за миг погали мокра къдрица, която се навъртя около показалеца му. Ани втренчено следеше движенията му, сякаш косата не бе нейната.

За пръв път с изненада установи колко различни са човешките ръце. Четири пръста и палец. Ръцете са ръце, какво толкова? И все пак тя бе забелязала дебелите, сякаш подпухнали пръсти на Снел, закръглените му отблъскващи палци. Ръцете на Т’махо бяха красиви и мъжествени, с дълги пръсти.

Силните, красиво оформени ръце на младежа обхванаха главата й и я наклониха назад. Тя прие странната им ласка като нещо напълно естествено.

Имаше някаква неизбежност в това, което последва. Тя повдигна жадно тръпнещи устни и притисна топлата им влага към неговите. Докосваше я само от двете страни на лицето й, но топлината на тялото му я обгърна от главата до петите и тя се почувства като в мек копринен пашкул. Обгърна я ароматът на огньове на открито, на дъжд и солена морска вода, примесен с острата миризма на лоената свещ, залюля я като в люлка специфичният му мускусен мирис, едновременно възбуждащ и успокояващ, странен и познат…

А после ръцете му я притиснаха към тялото му със стон, който сякаш прониза дълбините на душата й. Наведе се над нея, разтвори устните й, жертвайки сладостта на неопитността за още по-голямата сладост на страстта.

Зашеметяващ огън подпали долната част на корема й и още по-долу… Коленете й омекнаха.

Нещо друго, горещо и влажно, се плъзна между разтворените й устни. Бе го усетила и преди, но този път вместо просто да погали устните и, то нетърпеливо влезе дълбоко в устата й. Тя впи пръсти в голите му рамене, разтворила широко очи в полумрака.

Той повдигна леко главата й.

— Шшшш… Не се страхувай, Червенокоске… Разреши ми да те вкуся още веднъж. Знаеш, че никога няма да ти причиня болка…

— Т’махо, нещо става с мене… Не разбирам…

— Всичко е наред, сладка моя… — Той въздъхна, повдигна неохотно лице, намести главата й под брадичката си и се вторачи невиждащо в танцуващия пламък на свещта. Подутият му мъжки корен, както го нарече, все още го болеше от неочаквания ритник на телето, но тази болка не бе нищо пред болката от желанието да го зарови в топлата коприна на тази жена и да я люби, докато и двамата рухнат от изтощение…

Тя бе като изгубено дете в тъмна гора. Господ да му е на помощ, той разбираше прекрасно състоянието и на двамата в този момент: тя го искаше толкова, колкото и той я желаеше!… В този момент той усещаше, че никога по-рано не бе желал така жена и това го смущаваше.

„Когато бурята отшуми — каза си той, — а приливът прибере водите обратно на мястото им, и аз ще се върна на моето… А после ще дойде платноходът с пощата и тя също ще се прибере при своите…“

Т’махо знаеше, че нямаше да допусне да я изпрати без онова нищожно парченце тънка ципа, от което бялата жена има нужда, ако иска да намери подходящ съпруг…

„А Господ знае — помисли той с усмивка, но и болка, — че тази дребна жена с труден характер има нужда от съпруг, иначе ще загине… Сама е като неоперено пиле, паднало от гнездото си…“

Той неохотно и със съжаление я отдалечи от себе си. Дишането му неволно се ускори. Усети изненадата и разочарованието й, като че ли ги бе произнесла на глас. Ще бъдат затворени тук заедно с часове, а е възможно и за дни, ако бурята продължава да се вихри по този начин: защото дори и когато тя утихне, бреговата ивица ще бъде осеяна с подвижни пясъци.

Но опасността да попадне на подвижен пясък бе нищо в сравнение с опасността да остане продължително време тук с тази жена и с този огън, който пулсираше в тялото му: дори тежестта на мокрите му кожени панталони не успяваше да охлади и прикрие пламенността му!…

Обърна се рязко и вдигна глава, вслушан в писъка на вятъра.

— Променя се. Центърът на бурята се прехвърля на запад. Отвори прозореца, за да се облекчи налягането.

Искаше му се да може да облекчи така лесно и налягането вътре в себе си… Бурята шибаше водите в пролива на север и не показваше признаци на отстъпление. Ще се наложи просто да държи ръцете и ума си настрани от жената.

Озадачена и някак наранена от внезапното отдръпване на Т’махо, Ани заопипва полицата за още една свещ. Запали я от първата и съжали, че не бе спестила масло за лампата. Имаше нужда от повече светлина. Имаше нужда от повече въздух…

Но преди всичко имаше нужда да разбере този мъж и да се ориентира в страхотното прекрасно нещо, което ставаше с нея. Изтече час, после два, а тя бе в същата мъгла, както и преди…

До смрачаване на Минго му стана ясно, че бурята бе получила ускорение и нямаше намерение да изчака до утре. Т’махо не се бе върнал в селото и се наложи той да отиде до колибата на Етауак, за да се увери, че няма опасност за нея и вещите й. Тя бе много ангажирана: молеше боговете на бурята да помогнат на Сакета!…

Ако беше убеден, че това ще даде резултат, и Минго щеше да се помоли. Животът със Сакета в къщурката му през последните няколко дни можеше да подлуди и най-хладнокръвния мъж. Колкото по-лоша ставаше, толкова повече Минго я обичаше… Дали огънят, който бе белязал завинаги лицето му, не бе повредил и мозъка му?

Върна се, обиколи собствения си добре подреден двор, провери още веднъж дали всичко е наред. Тук едва ли ще достигнат много вълни. Малката обща лодка на двамата с Т’махо бе вързана солидно между две дървета и напълнена с камъни за баласт. Ще се запази — освен ако не падне дърво върху нея. Гъските-носачки бяха безопасно запрени. Ако не бяха така затлъстели, можеше да ги пусне на свобода, за да се преборят с бурята, както дивите им посестрими. Но такива, каквито бяха сега, вероятно щяха да потънат като торби, напълнени с камъни.

Повъртя се тъжно около градинката си. Може би приливът няма да стигне до нея, но не се знае… Ако я измие в океана, няма да може да я възстанови за този сезон…

Здраве да е. Пак ще я възроди. След бурята селяните ще разбутат складовете си и ще преживеят някак, както винаги са го правили.

Преди да посегне към вратата, той я чу да ругае. Гласът звучеше странно — толкова дълго не бе го използвала! — но нямаше грешка, това бе нейният глас! Та никой не умееше да ругае така. Беше се научила като много малка от него и Т’махо, който бе достатъчно глупав тогава, за да се превива от смях, щом я чуе. Минго влезе в стаята и се спря до вратата, вторачен безмълвно в нея.

Чифт виновни очи като полиран черен кехлибар проблеснаха срещу него. Сакета се изкашля и си придаде вид на страдаща от силна болка.

Минго бавно поклати глава.

— Не, не, врабченце, това няма да мине. Чух те да говориш.

— Не е вярно! Само кашлях! — оспори го тя бързо. После осъзна, че се бе издала, прехапа смутено устни и потърси помощ в най-стария си номер. Оня, който никога не я подвеждаше.

Разплака се.

Минго кръстоса ръце и не се помръдна. След неколкоминутни високи жалостиви ридания тя смъкна достатъчно ръце, за да надзърне над тях с едно напълно сухо око.

— Ще ми кажеш ли сега кой те нападна или ще минеш без вечеря? — Независимо от играта на голяма болка, която им сервираше периодично, апетитът й никога не бе отслабвал. Минго бе много добър готвач, а Етауак ги снабдяваше с любимите сладкиши на Сакета.

Тя поклати глава, без да открива лицето си. Минго се облегна на стената, кръстоса крака и зачака търпеливо. Изминаха няколко минути.

— Спи тогава. Смятам да вечерям, преди бурята да се стовари наистина върху нас. Тогава вероятно ще бъда прекалено зает, за да отделя време и за вечеря. — Постави на масата тенекиена чиния, калена кана и паница със студена яхния от риба, картофи и лук. Тя поднови риданията си, но той запази спокойствие. — Медените питки на Етауак ще станат на камък, ако не ги изям. Може би тя ще направи други след седмица или повече, стига веднъж да се съвземе от бурята.

Ново избухване на ридания атакува слуха му: този път те звучаха почти като истински.

— Н-н-не м-м-могааа… — проточи се между тях отчаян глас.

Минго хвърли бегъл поглед на сгънатата фигура върху покритата с кожа издигната платформа на другия край на стаята: тя му служеше за легло. Захапа една от пшеничните медени питки на Етауак.

— Мммм, тая старица бае по-лошо, отколкото риба хвърля мрежа, но прави страхотни питки!

— Минго, не изяждай всичките, моля те… Не мога да ти кажа!

— Не можеш или не искаш?

— Не мога. — Подсмръкна високо, но звукът бе погълнат от свистенето на вятъра вън и плющенето на дъжда. — С-с-срам ме е…

— Срам?

— Страх, тогава!

— Страх? — повтори той спокойно. Знаеше по-добре от всеки друг как да се справя с тази дребна опърничава жена.

В този момент тя внезапно се спусна през стаята и го заудря с юмруци, като разпиля по чистия допреди малко под, парчета глинена чиния и медени питки.

— По дяволите, Минго! Защо не ме оставиш на мира?

Обгърна я с ръце и я притегли върху скута си. Сърцето го болеше, преливаше от любов към нея, любов, която нарастваше с годините, независимо от липсата на каквото и да било окуражаване от нейна страна.

— О, Минго, защо, защо бях толкова глупава?… Мислех, че ме обича… Каза, че ще се оженим и аз… — Тя зарида на глас и лицето на Минго се сгърчи от болка. Знаеше, че има някой: някое животно я бе забременило… Неговото безценно врабченце…

Ще научи името му. Ще убие това псе бавно и мъчително, а после ще я отведе някъде, където тя ще може да започне нов живот. Ще й купи съпруг — някой красив, нежен — мъж, който ще я иска не само заради красотата на лицето, но и заради красотата на душата й. Ще продаде дела си от лодката и мрежите. През зимата бе изплел нова мрежа. Ще продаде и малкото стадо коне, което тя бе отхвърлила с презрение, когато — според стария обичай — той с такава гордост й ги бе предложил: тогава тя бе все още почти дете…

— Не, врабченце… Само аз съм глупакът тук. Кажи сега името му: обещавам ти, че то няма да излезе извън стените на тази къща. След като се справя с това куче, ще те отведа далеко оттук и ще ти купя щастие дори и ако се наложи да посветя на това остатъка от живота си… Обещавам го, Сакета. Но ти трябва да ми кажеш кой е. Докато животно като него стъпва по тази земя, ти няма да бъдеш в безопасност.

13.

Т’махо бавно и методично подреди върху масата глинената купа, солницата и ръждясалата мелничка за кафе, а до тях постави дървата за огрев. Подът бе близо метър над земята, а огнището бе с още около три тухли по-високо. Имаше шанс водата да не надвиши нивото, до което бе достигнала. Той стовари куфара на Ани и столовете върху леглото, а после погледна и към роклите, закачени на стената: водата бе заляла вече подгъвите им.

Откачи ги внимателно, като че ли бяха скъпи творения от най-фина материя, а не скърпени от стари завеси, спално бельо и изхвърлени рокли на госпожа Бидлкуум. Ани проследи като хипнотизирана благоговението, с което той ги сгъна и постави върху куфара.

Къщата се гърчеше и стенеше при всеки бесен порив на вятъра. През процепите и чворестите участъци на пода проникваше вода: влага течеше и от отворите на покрива, които се увеличаваха след всяка атака на бурята. Ани се страхуваше, че всеки момент ще се озоват в океана. Вгледа се в нощницата си, увиснала на чепа до леглото, но за нищо на света не би се спуснала да я спасява. Затова пък Т’махо прецапа до леглото и я смъкна, взря се в бродирания тънък лен, после вдигна очи към нея и тя усети как коленете й омекнаха.

„Вятърът е виновен“ — заповтаря Ани на себе си. Влудяваше я постоянният му писък, а не интимното й бельо в силните красиви ръце. Опитваше се да потисне надигащата се безпричинна паника, докато той газеше напред-назад през насъбралата се вода. По едно време се запита дали не бе по-добре да се поддаде на паниката, вместо на грешните мисли, които упорито се промъкваха в главата й. Не й се искаше да го изпуска от погледа си и се завлачи ненужно след него: следеше го от прага, докато той отваряше и затваряше първо единия прозорец, после другия, определяше посоката и силата на вятъра и дълбочината на прилива.

Двамата се държаха като непознати, случайно попаднали под един покрив. Разбира се, това бе лъжливо впечатление. Е, не бяха любовници, разбира се — бяха толкова различни! Но нещо…

Приятели може би?

„Да, ние сме приятели“ — реши тя най-сетне, избягвайки мисълта за любов и нежност и загърбвайки преднамерено искрата, която сякаш пламваше между тях при всяко случайно докосване.

Любов?

„Не, в никакъв случай!“ Ани знаеше достатъчно за любовта. Беше прочела всичко за нея в книгите, които бе намерила на най-високата полица във всекидневната на госпожа Би. В книгите всичко изглеждаше така прекрасно! Само че… като че ли не бе съвсем реално. В нито една от книгите нямаше инструкции какво точно да се прави. Как се любеха хората? Нямаше и упътвания как младо момиче може да познае, че го е споходило това чувство…

Ани въздъхна. Да, вятърът е виновен… Тук влиянието на времето е много силно. Човек се нуждае от хълмове, дървета, дебели стени, стъклени прозорци и много хора, за да се пребори успешно с властта му.

Погледна Т’махо незабелязано отстрани и се зачуди дали той не мисли за нея като за още една вещ, която трябва да предпази от унищожителната сила на бурята. Още една дребна мебел, която трябва да бъде скрита на относително безопасно място и веднага забравена. Дали не смята да вдигне и нея върху масата? Или върху леглото? И веднага се запита защо при мисълта за леглото лицето й пламна.

Приближи се неспокойно до североизточния прозорец и се опита да надзърне навън.

— Дали навесът все още държи? Нищо не се вижда…

Той не отговори. И дори не я погледна.

— Бедните Джейкъб и Мароке — продължи тя нервно. — Ако стане най-лошото, надявам се, че знаят да плуват.

— Знаят. Ще се оправят.

— А Куийни…

Той сви рамене. Или отговори нещо, но тя просто не го чу. Океанът ревеше и блъскаше къщата, сякаш се опитваше да мине през стените. Дъждът плискаше монотонно през покрива върху водата, нахлула вътре, и бързо повишаваше нивото й. И все пак сред този адски шум между тях царуваше необяснима тишина…

Искаше й се да я наруши, но не се сещаше как. Хрумна й да се разпищи, но бързо отхвърли идеята. Замисли се дали да не запокити нещо. Веднъж бе направила топка за децата от парцали, здраво вързани с връв и потопени във вода, за да тежат.

Нямаше нищо удобно подръка, но ако скоро нещо не облекчеше нарастващото напрежение между тях, щеше да прежали една от двете порцеланови чаши на баща си.

Когато водата започна да нахлува в къщата, Т’махо бе поставил знак с въглен върху стената. От време на време го оглеждаше със свещ в ръка, като на два пъти му се наложи да го поднови. Последния път обаче кимна със задоволство, върна свещта на масата и застана до отворения прозорец, вторачен в развилнелите се стихии навън. Сега беше отворил задния прозорец на спалнята. По-рано бе отворил страничния прозорец, а още по-рано — прозореца в края на кухнята. Очевидно вятърът не бе в състояние да реши в коя точно посока да духа.

Ани познаваше това чувство. И тя самата беше изпълнена с нерешителност като воден паяк. Искаше й се да се движи, да върши нещо, а трябваше да стои неподвижно, затънала до глезените в студените тъмни води, и да се бори с надигащата се у нея истерия.

— Водата започва да спада — обяви Т’махо, без да се обърне, и тя се вгледа в тъмната му фигура на фона на още по-тъмното небе. Раменете му запълваха разстоянието между двете рамки на прозореца. Плитките му се бяха разплели и косата му падаше върху тях като черна копринена завеса. Ани се запита какво ли ще е да прокара пръсти през нея и веднага строго се укори: „Косата си е коса!… И неговата не се различава от която и да е друга коса, въпреки че е черна като смола с мек, топъл оттенък на слънчева светлина…“

Изпусна въздуха, който бе задържала в гърдите си прекалено дълго.

— Значи ли това, че бурята се успокоява?

Той се обърна към нея и светлите му очи проблеснаха странно в трептящата светлина на свещта.

— Бурята премина, но за останалото е нужно време. Искаш ли да си тръгвам?

— Не! — Желаеше да изкрещи: „Не смей да ме напускаш!“, но успя да се сдържи: щеше да стане смешна. Тя се обърна рязко и зацапа към спалнята, грабна стол от леглото, върна се в кухнята, плесна го във водата, настани се на него с изправен гръбнак. После приглади и подреди прилично полата си, въпреки че повече от педя от подгъва все още бе потопена във водата. — Искам да кажа, че можеш да останеш до разсъмване. Вероятно скоро ще се разсъмне, нали? Мили боже, струва ми се, че сме затворени тук от дни! — „Продължавай да говориш, не спирай! Говори за времето. Говори за кравите на татко. Не спирай, говори!… И той вероятно ще забрави за случилото се между нас…“

Всъщност мъжът не показваше никакви признаци, че си го спомня.

Зъбите й започнаха да тракат — повече от нерви, отколкото от влагата и студа. Погледна го напрегнато:

— Т’махо, ти каза, че има опасност от подвижни пясъци. Нима ще рискуваш живота на Мароке и ще тръгнеш, преди да е отминала опасността?

— Има начини човек да ги избегне.

„Да се избяга е много по-безопасно, отколкото да се остане, нали?“ — помисли тя. Въздухът бе наситен с напрежение. Усещаше погледа му върху тялото си: все едно че плъзга ръцете си по нея. Кръстоса своите и обхвана раменете си, опитвайки се да измисли нещо да го задържи, без да му се моли направо. Бе прекалено горда, за да се моли, а подозираше, че той я бие в това отношение. Доскоро го смяташе за най-наглото създание на всички времена. И без съмнение беше такъв. Но бе и нещо много повече от това!

— Предполагам, че се тревожиш за Сакета и бързаш да се върнеш при нея. Не ми каза къде е тя сега.

— С Минго. В безопасност е.

— Възможно ли е човек наистина да бъде в безопасност? Понякога имам чувството, че съм преживяла живота си в черупка… Сега, когато черупката е счупена, не съм сигурна, че знам… страхувам се, че… — Смутена от неочакваното за самата нея откровение, тя се изкашля, докосна ненужно косата си и пренареди полата, благодарна на сумрака в стаята, който благосклонно скриваше почервенялото й лице. — Няма значение… Иска ми се Сакета да се върне пак при мен. Би било хубаво да има някой тук да ми прави компания, докато реша…

— Не.

— Не? — У нея трепна гордост, примесена с гняв и отчаяние. — Уверявам те, че тук ще бъде в пълна безопасност. Вече се научих да готвя… ъъ… до известна степен. Правя доста добър хляб и дори смятам да опитам нещо по-специално. Сигурно не е чак толкова трудно. Ти го правиш много добре. — Последното прозвуча някак снизходително. Не го бе мислила така. Втренчи се в него, опитвайки се да разбере дали се е обидил, но изражението му беше непроницаемо.

Нямаше промяна и в отношението му по въпроса.

— Сакета ще остане там, където е.

Ани отметна назад глава. „Не съм засегната — не, в никакъв случай!… А ако съм, така ми се пада!…“

— Смятам да сляза в селото веднага след бурята, за да напазарувам. Месо, зеленчуци… захар и може би малко истински чай. Имам достатъчно пари. — Имаше точно два долара и тринайсет цента. Имаше, освен това и достатъчно познания за издръжката на едно домакинство, за да е наясно, че няма да може да си разреши много неща с толкова пари.

— Сакета ще остане там, където е — повтори той с безизразен глас и Ани трябваше да се предаде.

Задушиха я неканени сълзи и тя се ощипа по ръката. „Бурята е виновна“ — повтори си пак.

Госпожа Бидлкуум бе изтъквала многократно пред момичетата под нейна опека колко е важно да контролират чувствата си. Затова и тя ги снабди с твърди корсети веднага щом бюстът им започна да се развива и да ги обхваща плачливо настроение веднъж месечно. „Няма нищо по-хубаво от един добър твърд корсет — твърдеше тя. — И при най-тежки обстоятелства той напомня на жената, че тя няма право да снижава собствените си стандарти, тъй като цялата тежест на цивилизацията е стоварена върху раменете й. Ако жените допуснат мъжете да живеят така, както искат, те и досега щяха да са в пещерите и да носят животински кожи около бедрата си!…“

Т’махо носеше животински кожи. Не й бе особено трудно да си го представи в пещера. Тук, измъчена от непрестанните горещини и оставена сама на себе си, Ани бе престанала да се стяга в тесния корсет. Което вероятно обясняваше онези странни горещи вълни, които я бяха залюлели така упорито само преди няколко часа.

Изправи рамене и въздъхна. Водата бавно отстъпваше. Гъвкавата фигура на Т’махо стоеше неподвижно до прозореца, застинала като гущер върху скала.

Ани се замисли за пушката на баща си, която лежеше някъде навън под тонове вода. Помисли за Куийни и телетата. За добитъка на баща си. Представи си ужаса им — бедните създания! Онези, които бяха оцелели. А тя бе напълно безпомощна — и дори да бе с корсет, щеше да е пак същото! След като бе учила цели дванайсет години, би следвало да умее да се справя с почти всичко, с което я нападне животът… Но сякаш напук на сложните бродерии и пословици, които прилежно бе наизустявала и дори бе принуждавана да бродира с кръстосан бод върху панама, Ани се чувстваше безкрайно безполезна и потискащо безпомощна.

Нещо докосна глезена й и тя премести крак. Каквото и да бе — плуваща хавлиена кърпа или дървена лъжица, — то като че ли се оплете във връзките на обувките й. Наведе се напред и се вгледа в мътната повърхност на водата, осветена само от неясната светлина на свещта. А после отметна рязко назад глава, стисна очи и изпищя.

Т’махо се озова до нея за секунда. С пръст, насочен към ужаса, който се увиваше около краката й, тя заповтаря през сълзи:

— Махни я! Махни я от мен, о, моля те, махни я!…

Той светкавично измъкна ножа си и като използва широката част на острието му, отхвърли змията настрани от краката й и веднага я стисна зад главата. Онемяла от ужас, Ани видя как гърчещото се тяло взе да се увива о ръката му, докато Т’махо прегази до прозореца и я изхвърли навън. „О, моля те, не й разрешавай да се върне“ — замоли го тя безмълвно. Мили боже, догади й се!

Изправен пред прозореца, Т’махо пое дълбоко топлия влажен въздух. Гадеше му се, по дяволите! Няма да го допусне — не и пред Ани! Само Минго познаваше ужаса му от змии. Трябваше да го преодолее още преди години, но не бе успял. Знанието, че страхът му е безпочвен, не му помагаше ни най-малко да се справи с него.

— Съжалявам, че изпищях…

Разтрепераният глас на Ани прекъсна кошмарния спомен за две момченца, заиграли се на топлия влажен бряг и открили гнездо млади змии. Едното от тях предизвика другото да натика пръчка сред гърчещите се змийски тела, както имаха навика да правят с мравуняците. Но преди дори да го сторят, лъскавият възел млади змии запълзя около краката на по-голямото от тях и то падна с писъци на земята. Ужасеното му другарче го освободи от възбудените влечуги и се опита да го изтегли на безопасно разстояние — но твърде късно: змиите бяха плъзнали навсякъде… Години след тази трагична случка той продължаваше да ги вижда. Те нахлуваха в къщата, където живееше, в леглото, в което спеше!… Превземаха сънищата му и момчето Бенджамин се страхуваше да затвори очи.

Другото момче не излезе такъв късметлия. То умря, преди денят да си отиде, ужасно подуто, с кожа, почерняла от отровата.

— Т’махо, добре ли си?

Той още веднъж пое дълбоко дъх, преодоля чувството на гадене. Бе застанала до него с длан върху ръката му, сякаш бе усетила, че се нуждае от подкрепа. Т’махо беше засрамен и смутен от показаната слабост. Намръщи се и промърмори:

— Водата е прогонила много създания от дупките им. Не забравяй, че те са толкова изплашени от тебе, колкото ти от тях.

— Не ми се вярва да е точно така. Но ти благодаря, че ми помагаш да не се чувствам страхливка. Ако тази нещастница можеше да си представи колко много ме изплаши, сега сигурно щеше да се пръска от смях под прозореца!

Т’махо успя да се усмихне и Ани почувства огромно облекчение и гордост от малкото си изпълнение. Той пресече стаята към огнището, разрови мократа пепел, успя да открие жив въглен и постави над него парче борина.

— Вятърът намаля. Дори и коминът да е пострадал, няма опасност от пожар при този влажен покрив.

За да се ангажира с нещо, Ани се залови да пренарежда дървата за огрев, струпани върху масата. Не би могла да отговори точно защо го върши. Беше само прост израз на нуждата да прави нещо!

Борината се запали и Т’махо подпъхна суха дъбова цепеница. Отстъпи назад, настъпи я неволно и двамата подскочиха. Още веднъж въздухът внезапно се насити с електричество.

— Чай! — възкликна Ани, останала изведнъж без дъх, и затърси металната кутийка в полумрака. Т’махо откри две чаши: онази с цветята, която бе донесла с багажа си, и другата, която принадлежеше на баща й. Той премести стола до огъня, тя веднага отстъпи, за да не би пак да се сблъскат, и тръгна към спалнята за трети стол.

— Седни, трябва да си уморен — предложи му го тя. — Обикаляш цяла нощ. Така ли се прави по време на буря? — „Добре сторено, моето момиче!“ — похвали се тя гордо. Малко дребни приказки са като масло, изляно върху развълнувани води. Скучните сбирки на чай в гостната на госпожа Би не бяха минали напразно.

Т’махо стоеше сковано зад стола, с ръце, кръстосани на гърдите. Ани стоеше зад нейния. Тя пристъпи предпазливо напред, седна, подреди внимателно полата си и също кръстоса ръце. Тогава и Т’махо седна. Мълчаха, без да се поглеждат. Огънят запращя весело, медният чайник зашушна. Ани посегна към дръжката в момента, когато и Т’махо стори същото. Ръцете им се докоснаха и между тях пак сякаш прескочиха искри. И двамата виновно се отдръпнаха.

— Ще изгориш ръцете си, Ани. Аз ще…

— Престилката ми… Т’махо, не мисли, че аз…

— Какво? Какво искаше да кажеш?

— Не, първо ти.

И двамата застинаха, взрени един в друг. По калния под запълзя първата сива утринна светлина. Някак отдалечено Ани осъзна, че вятърът беше спрял. Изглежда, и дъждът бе намалял чувствително, защото чуваше ясно неравномерното дишане на Т’махо.

— Ахон — промърмори той неочаквано и после изтърси нещо, което приличаше на „кауотър“.

— Моля? — прошепна тя.

— Тази дума означава… отнася се за мебел, това е. Исках да кажа, че водите се оттеглят и стаята трябва да се постави в ред.

Думата означаваше „легло“. От мига, когато я бе видял да стои до грозното легло на О’Нийл, предателското му въображение я виждаше легнала там, а себе си виждаше, коленичил до нея. Или легнала гола сред пясъчните дюни или на горската поляна… в навеса върху сладкото сено, складирано в единия ъгъл… Виждаше я дори заедно с него върху Мароке и усещаше в ръцете си гъвкавите движения на тялото й в унисон с ритъма на галопиращата кобила.

Не заслужаваше дори презрение! Умът му бе отровен от дългите години натрупана горчивина и гадните напитки на Етауак. Подиграваше се с неумението си да се контролира. Трябваше да напусне тази къща веднага, преди да е сторил най-сериозната грешка в живота си.

И решен да си тръгна, той стана точно когато и Ани се изправи. Тя го погледна…

Грабна я, притисна я към себе си с такава сила, че Ани се запита замаяно колко време може да живее човек без въздух. Сърцето й препускаше лудо, тя направо бе забравила да диша, коленете й пак се подгъваха. Стори й се, че прошепна нещо и веднага се замоли да не е чул думите й. Тя стоеше така, обгърната от силните му ръце, и се чувстваше като в уютен дом, в който влизаше за пръв път. Като че ли никога не бе имало буря. Като че ли телето никога не се бе омотало в лепкавата кал, като че ли тя никога не бе насочвала бащината си пушка срещу него…

Т’махо наведе глава точно когато тя повдигна своята. Този път от спотаените въглени лумнаха буйни пламъци в мига, в който устата му покриха нейните. Малко преди тялото й да се стопи като свещ, поставена твърде близо до огъня, той я вдигна на ръце и я отнесе в спалнята. Застана пред леглото, вторачен в куфара и натрупаните върху него дрехи. Изруга тихо. Ани въздъхна и притисна лице към рамото му, за да вдъхне опияняващия аромат. Знаеше какво ще се случи. Щеше да я постави върху леглото и да й направи нещото, което и двамата искаха така силно, въпреки че тя нямаше представа какво е то. Бе започнала да подозира обаче, че то няма нищо общо с тупане на килими и кълцане на зеле… Бе нещо, което ще задоволи този тежък сладък глад, който избухваше в нея при всяко негово докосване… При всеки негов поглед…

Т’махо я постави на крака, посегна към куфара, после се обърна към нея. Гласът му бе почти неузнаваем.

— Ако искаш, ще си тръгна веднага, Ани.

Тя се вкопчи в ръката му.

— Не, моля те!

— Ако остана, знаеш какво ще се случи.

— Знам и го искам, честна дума! — Каквото и да беше това нещо, тя го искаше, искаше го почти от мига, когато срещна този висок дивак и го събори с кол от оградата, а той падна върху нея и я притисна към горещия пясък, взрян в дълбините на душата й. „Поне така ми се струва сега!…“ — помисли тя, забравяйки страха, съмнението и несигурността. — Ако и ти го искаш… — добави тихо.

Вместо отговор, той смъкна куфара на пода, постави спретнато сгънатите дрехи върху него, вдигна я и я положи почти благоговейно в средата на тесния матрак.

„Като цветя пред олтар“ — помисли тя слисано, когато той коленичи на пода до нея.

Т’махо докосна косата й, после студената влажна кожа на слепоочието. Наведе се и целуна онова чувствително място между врата и рамото й… Тя потрепери и затаи дъх, когато през нея премина светкавица и запали огън в онези интимни части от тялото й, на които тя дори не знаеше названията…

А после всички мисли за цветя и олтари отлетяха от главата й…

Сладкият му дъх облъхваше лицето й, пръстите му я изгаряха, докато той ги заплиташе безпомощно в копчетата на роклята й… Наложи се Ани да прояви инициатива и да довърши започнатото. Когато между ръцете му и плътта й остана само деликатната тъкан на долната риза, той постави нежно ръце върху хълмчетата на гърдите й и през нея пак засвяткаха светкавици. Усети, че зърната й се втвърдяват и очите й се разшириха в бледата сива светлина на утрото.

„Това нормално ли е?… Прекрасно е, но дали е нормално?“

— Докосни ме — прошепна той, постави ръцете й върху раменете си и ги остави да лежат кротко там.

Но след миг само те сякаш заживяха свой собствен живот: плъзнаха се любопитно по гладката кожа, изследваха възлите на мускули и кости. Кожата му, гладка като атлаз, потръпваше под лекия натиск на пръстите й, мускулите заиграха, твърди като гранит… Тя отпусна ръце надолу, опознавайки с наслада широкия гръден кош. Усети внезапното присвиване на мускули, които тя дори не знаеше, че съществуват.

Но бързо забрави почудата си, когато пръстите й се заровиха под мишницата му.

— Мислех, че индианците се раждат без косми! — възкликна тя, преди да успее да се спре.

— По-голяма част от хората се раждат без косми — отвърна той през смях, примесен с още нещо: някакво дълбоко подмолно течение, което сякаш я теглеше неудържимо в неизвестна за нея страна… — Някои се променят, други — не.

— Бръснеш ли се?

— Да.

— А имаш ли…

— Какво, сладка Ани?

Но тя не намери сили да довърши въпроса си. Той беше без брада: съвсем не приличаше на траперите, които идваха в Хилсбъроу да заменят кожи срещу храна. Гръдният му кош бе гладък, ръцете му — също. Но така ли е там долу, където…

— Какви странни мисли подгониха тези сенки по лицето ти, Ани О’Нийл?

— О, нищо! Не мисля за нищо, честно! — побърза да се измъкне тя.

А после — о, ужас на ужасите! — се прозя. Т’махо изруга тихо, изправи се неохотно и издърпа завивката върху полуоблеченото й тяло. Ани протегна ръка към неговата, хвана я и я задържа.

— Т’махо, не си тръгвай! Съжалявам… Не съм спала нормално от дни, толкова неща ми се струпаха…

— Не се извинявай. Смятам, че твоето тяло е по-мъдро от моето. Моето мисли само за момента. Твоето мисли за бъдещето.

— Телата не мислят, Т’махо. Не си отивай, моля те! А ако онази змия пропълзи обратно през прозореца?

— Извикай. Аз ще бъда зад вратата.

Тя седна, като събра неволно разтвореното деколте на ризата си.

— Но аз не те искам зад вратата, искам те тук, с мен! Има достатъчно място на леглото! Аз ще се свия към стената, няма да заема много място. Освен това не хъркам, а завивката е достатъчно голяма, за да покрие и двама ни.

И Т’махо, издънка на голям род от племето хатораск, почитани надлъж и нашир като хора на честта, смели, умни и издръжливи, известни с красотата на жените и с високите силни тела на мъжете, отстъпи и се предаде като безпомощна старица.

Ани се обърна с лице към стената, а Т’махо се отпусна на леглото зад нея, след като събу кожените си панталони: ще се наложи да ги топи много дни в прясна вода, преди да изсъхнат достатъчно, за да се чувства добре в тях.

Разделяше ги само тънка тъкан… „Достатъчна бариера — каза си той. Но за всеки случай прегърна края на мизерния дюшек, напълнен със сухи водорасли. — Ще помоля Етауак да й направи прилично легло от сивия мъх, който виси от дърветата около поляната.“ Когато червените кърлежчета изпълзят, от него става чудесен матрак. Предпочиташе го пред пухените дюшеци в бащината си къща.

Ани пое няколко пъти шумно дъх, преглътна и замърка тихо и равномерно. Тя спеше, но Т’махо никога не бе бил по-буден в живота си!… Топлината на тялото й галеше неговото, ароматът й изпълваше ноздрите му, възбуждаше го…

Той предпазливо премести крака си към нея и докосна малките й стъпала. В съня си тя настани крака си над неговия и го остави там, докато Т’махо лежеше, вгледан в полуздрача, и се питаше кога точно си загуби ума…

Но скоро и той се отпусна и заспа. Бяха се натрупали много дни и нощи на напрежение: на бдение над Сакета и в търсене на нападателя…

Възможно бе да е било минути по-късно — но защо не и часове? Ани се обърна на другата страна и Т’махо веднага се събуди. Когато тя метна ръка над кръста му, а после я плъзна надолу и пръстите й почти докоснаха члена му, той едва не се разплака. Знае ли тя какви ги върши? Нарочно ли го предизвиква?

Не беше прав: дишането й продължаваше да бъде бавно и равномерно.

Но същото не можеше да се каже за неговото… Предпочиташе онова глупаво теле пак да го ритне в слабините, отколкото да се подлага на подобно страдание. Едва ли бе възможно да има нещо по-мъчително от изпитанията му в момента…

Бавно, почти неохотно Т’махо спусна ръката си надолу, покри нейната и я придвижи към онази част от тялото си, която пулсираше пламенно и настояваше за успокоение!… После затвори очи. В продължение на един дълъг миг дишаше тежко през отворена уста, а след това направи най-голямата саможертва в живота си. Заради нея — и заради собствената си чест.

14.

Ани отвори очи и веднага я блъсна острата миризма на гнилоч и кал. Небето обаче я посрещна с неочаквана свежест и чистота. Смутено осъзна, че е сама в леглото. Лежа дълго: не й се ставаше, още нямаше сили да се изправи лице в лице с новия ден. Възможно ли е да е сънувала всичко? Бурята? Молбите й към мъж да спи с нея? Змията?

Спомни си, че бе сънувала змии: останки от съня все още се впиваха в съзнанието й.

Но дали бе сънувала и устата на Т’махо върху своята и плъзгането на ръцете му по тялото й?

Погледна почти изплашена към отвора на нощницата си. Липсваха отпечатъци от пръсти: под тънката ленена тъкан гърдите й изглеждаха същите. Е, не чак толкова големи като тези на госпожа Би, но не и почти незабележими като на Куки.

Не, не беше сънувала всичко. Откъде щеше да знае как да сънува такива неща? В никакъв случай не действията — а още по-малко — чувствата!

Седна сковано, притегли колене към тялото си, заби пръстите на краката си в неравния дюшек. Ивицата небе, която прозираше през пролуките на капаците, изглеждаше като сътворена от художник с богата фантазия. Небето бе божествено красиво: тюркоазният цвят се преливаше в мекия розов нюанс на цветолистче. По него плуваха бели облачета като пяна от разбити белтъци върху синкав пудинг.

Все още изпълнена със съмнения, Ани примига, за да провери дали няма да се озове в тясното си легло на третия етаж. Напрегна слух, очаквайки да улови хленча на бебетата за първото утринно захранване или разправиите между по-големите момичета за реда на измиване.

Но не чу нито едното, нито другото. Тишината се нарушаваше само от вечния рев на морето и пронизителните крясъци на чайките.

Въздъхна, отпусна се на възглавницата, набръчка нос. Какво ставаше? Миризмата бе по-отвратителна дори от вонята на онази развалена риба, забравена кой знае откога в глиненото гърне. Нямаше начин да сънува такава воня!

Спусна крака от леглото, усети рядката лепкава кал, която веднага премина между пръстите й, и неволно извика:

— Подовете ми! — Разстроена от пълния хаос, който я заобикаляше, Ани се стъписа вътрешно пред напрежението на изтеклите двайсет и четири часа, което се спусна върху нея с нова сила.

Простена на глас с пламнали бузи. О, божичко, нищо чудно, че Т’махо бе изчезнал, преди да се събуди! Трябва да го е смутила до смърт!

„Е, не съм го чувала да казва «Довиждане» когато и да било“ — помисли тя отчасти развеселена, отчасти втрещена. Ако Ани се гордееше с независимостта си — което беше точно така! — то Т’махо би могъл да й дава уроци!

Така. Пак беше изчезнал. А тя все още бе тук. Потисната неразбираемо, опита се да си припомни някой вдъхновяващ пасаж, подходящ за момента: „Когато дългът тихичко шепти: «Ти трябва…», «Аз мога» — гордо младостта се отзовава…“

Ани пое дълбоко дъх, изправи се, вдигна нощница над тинята по пода и тръгна да провери какви са повредите.

Стените бяха влажни около десетина и повече сантиметра над пода. И куфарът й бе пострадал. Надяваше се, че водата не е проникнала в него. Летните й рокли бяха спретнато сгънати върху него, където ги беше оставил Т’махо: поне те бяха запазени.

Обувките й бяха напълно унищожени, но тъй като нямаше други, тя ги обу върху сухи чорапи. Прецапа през тинята до прозорците, разтвори капаците и помещението се изпълни със свеж въздух и ярка слънчева светлина. Ани надникна предпазливо навън.

Денят беше прекрасен — разбира се, ако човек не смъкваше поглед от линията на хоризонта. Всичко пред нея бе в руини, само къщата се бе позапазила. Решена да не се отчайва, Ани се вкопчи в единствената спасителна мисъл: „Все пак още имам къщата и аз съм здрава и права…“

Погледна тинята по пода и стените. Благодарна беше, че Т’махо бе напълнил всички съдове с прясна вода. Преди да се залови за каквото и да било, трябваше да намери начин да изхвърли тинята от стаята.

Направи го с помощта на метла с дълга дръжка и ведро. Преди да приключи работата до половина, наложи се да отиде до варела за дъждовна вода. Трябваше да прегази локви и да се катери по високи хълмчета водорасли, изхвърлени на брега от океана.

Клозетът бе изчезнал. Е, нямаше да го оплаква — той и без това едва се крепеше.

Пръстите й жвакаха неприятно в мокрите й обувки. Провря се между безразборно нахвърляни останки от дървен материал, довлечени до основите на къщата, части от въжета, разкъсана шапка, труп на чайка. Сети се за змиите, които вероятно се криеха под тези купища останки, и потрепери. Стисна устни и продължи да жвака в калта към варела, завързан здраво към основите на къщата, за да не го отнесе бурята: Т’махо бе помислил и за него.

Слава богу! Варелът преливаше от дъждовна вода. Тя импулсивно потопи пръст и го облиза. Солено! Мили боже! А тя бе използвала цялото количество прясна вода, за да измие калта от пода! Какво ще пие сега?

Твърде късно бе да се тръшка по нещо непоправимо: нима бе възможно да се събере разляно мляко? Мляко… м-м-м!… С какво удоволствие би изпила чаша студено прясно мляко.

Коремът я присви: ето резултата от куп глупави поговорки! Е, нима имаше за какво друго да се хване, каква друга утеха да намери?

Ще успее да измие помещението със солена вода и да се залови с почистване на всеки предмет. Възможно е да завали пак… „Надеждата вечно се ражда в човешката гръд“ — помисли тя механично, после изсумтя презрително и напълни ведрото.

Докато слънцето преполови небесната полусфера, тя бе успяла да изтърка до блясък подовете, стените и краката на мебелите.

Умираше от глад и жажда. Замисли се за разказа на господин Колридж за стария мореплавател (той не влизаше в учебната програма на госпожа Би, но Ани го бе открила в библиотеката и го бе прочела с удоволствие).

„Вода, вода навсякъде — прошепна тя, вгледана отчаяно в празния чайник. — О, плюнка на проклета вещица!…“

Следобедът проваляше, когато Минго се провря между дебрите на довлечените от бурята отпадъци, възседнал необикновено красив кон, който направи впечатление дори на Ани. Отначало й се стори, че към къщата идва Т’махо, но бързо успя да прикрие разочарованието си. Минго донесе храна, буренце прясна вода, новини от селото и съчувствие за смъртта на баща й.

— Хората харесваха баща ти, госпожице Ани. Той много ще им липсва… Вратите на домовете им са отворени за теб.

Ани се опита безуспешно да преглътне буцата, която се насъбра в гърлото й. В един момент, когато много от тези хора вероятно бяха загубили цялата си собственост, те протягаха приятелска ръка към нея…

— Много мило, трогната съм… Моля те, предай им, че ценя високо предложението им, но аз се справям и сама тук — отговори тя на човека, който бе познавал баща й много по-дълго и по-добре от нея самата. Може би е редно и тя да изрази съчувствие. — Много ли са загубите в селото?

— Не повече от обикновено при такава буря. Отнесен е покривът на Джакария и семейството се премести при госпожица Рейчъл: ще живеят там, докато го ремонтират. Загинаха и кокошките на госпожица Ахса: скрили се в клоните на кедър, но бурята ги отнесла заедно с дървото… — Той огледа брега, като че ли търсеше нещо — или някого. Ани го изчака учтиво да продължи. — Не си ли забелязала непознати наоколо? — запита той.

Ани поклати глава.

— Не. Нито един… Винаги ли вони така ужасно след буря?

— Понякога дори повече. Почакай само три дни.

— Дотогава миризмата ще изчезне, нали?

— Тогава ще стане дори по-лошо — обясни той и й се стори, че лека усмивчица смекчи суровото му лице.

— Съжалявам за покрива и загиналите кокошки. Надявам се, че бързо ще бъдат възстановени — поде тя учтиво: искаше й се да го позадържи още малко — не бе готова да остане пак сама. Вярно, Минго бе почти чужд за нея, но той бе близък с Т’махо и познаваше добре баща й. — За щетите в селото… Има ли начин да помогна с нещо?

Този път той открито се усмихна и тя внезапно осъзна, че някога сигурно е бил много красив мъж.

— За покривите и кокошките не е толкова страшно. Две лодки са били пробити и са потънали, когато приливът е увлякъл нагоре по потока колове за мрежи. — Той сви примирено рамене, все още отправил поглед към водната повърхност. — Ще ги извадят и закърпят, не е болка за умирачка… Отнесена е и почти цялата реколта жълъди и Етауак вече тръгна из гората, за да събере каквото е останало — нали от тях прави бира. — Захили се широко и белязаната страна на лицето му се изкриви отблъскващо, но Ани го възприемаше вече като приятел и не се плашеше от него, както в началото.

Той тръгна с коня към навеса и тя го последва, като внимаваше къде стъпва.

— Виждам, че и навесът ти е пострадал — забеляза мъжът. Той бе опасно наклонен, но — колкото и да бе чудно — все още се държеше. Завърза юздите на случайно останал самотен кол от заграденото място до навеса и се залови да храни и пои Джейкъб. Ани се оглеждаше с надежда за следи от Куийни.

Опитваше се да запита Минго за Т’махо, когато половин дузина крави се спуснаха към навеса, усетили аромата на сеното. Минго им хвърли няколко вили влажно сено върху земята.

— Влажно е и ще мухляса, ако се държи така. По-добре ще е да го изядат.

— Сигурна съм, че е така, щом като го казвате… Господин Минго, може би знаете…

— Ще ти помогна кравите да имат достатъчно храна за зимата.

— Благодаря. Сега, когато татко не е вече тук, те са моя грижа, но нямам представа как да им набавя храна.

— Не е нужно. Те имат достатъчно добра паша по поляната.

— Паша?

— Филизи и други такива.

— А, да… филизи — повтори тя, въпреки че не разбра за какво говори. — Да… ъъъ… може би. Но господин Минго, бихте ли ме посъветвали как да намеря някой купувач? Смятах, че господин Снел ще пожелае да откупи бащината ми половина от общия им бизнес.

Минго вдигна рязко глава и се обърна бързо към нея.

— Връщал ли се е той тук?

— Беше тук… чакайте да се сетя кога точно… може би вчера или преди два дни, не знам… Дойде да ми съобщи за татко, но после си тръгна внезапно. Вероятно е отишъл да подготви платнохода си за бурята.

Минго се смръщи и загледа вилата в ръцете си. Ани чакаше нетърпеливо да чуе мнението му за идеята й да продаде добитъка, но той продължи да гледа втренчено върха на вилата.

— Е? Как мислиш? Идеята добра ли е? Смяташ ли, че той ще пожелае да ме освободи от кравите?

— Изчакай.

Тя се озадачи. Но той не каза нищо повече и Ани тръсна глава, въздъхвайки.

— Лесно е да се каже „Изчакай“! Дворът ти не е пълен с крави, които се чешат по ъглите на къщата, издърпват прането от простора или затъват в калта и крещят истерично, докато някой не ги измъкне! — Насъбралото се раздразнение и безсилие, сдържано от толкова време, сега се заизлива в поток от думи на безизходица и отчаяние. — Какво да правя? Да стоя тук сама и да посветя остатъка от живота си на тези нещастни животни?… Аз съм шивачка, господин Минго, не съм… ъъ… някой, който тича след крави! — Той се втренчи в нея мълчаливо и не сне погледа си толкова дълго време, че Ани се запита дали е напълно в ред със слуха. Свечеряваше се, а тя бе изморена, гладна, изплашена от бъдещето… а и търпението й се бе привършило. Постави юмруци на бедрата си и затропа нетърпеливо с крак по калната кафеникава земя. — Забравете казаното досега. Ако обаче срещнете господин Снел, съобщете му, че госпожица Ани О’Нийл има желание да поговори с него по въпрос от взаимен интерес. Не знам дали желае да закупи кравите на татко или не, но предполагам, че ще има някаква идея. — Очите на Минго почти незабележимо се присвиха, но той не отхвърли молбата й и дори не направи някакви забележки. — Е, това е… Ако някои хора от селото имат нужда от къща — не е кой знае какъв разкош, но може би някой ще може да я ползва — упълномощавам ви да ги информирате, че напускам острова със следващата лодка, веднага щом уредя всички въпроси. — Дали я бе чул или не — така и не разбра. Той погледна към къщата, после пак се вторачи във вилата. Внезапно остатъкът от търпението й излетя. — Забрави за молбата ми! — каза тя рязко.

— Госпожице Ани, по-добре ще е да дойдеш с мене в селото.

— Ще дойда в селото, когато пристигне пощенската лодка, след като разговарям с господин Снел за кравите и…

— На твое място не бих го направил.

— Изглежда, вие просто не бихте направили каквото и да било! Е, някои мъже не са толкова неуслужливи! Господин Снел бе партньор на баща ми. Той дори ми предложи… Във всеки случай сигурна съм, че той ще се погрижи за всичко.

Минго поклати глава.

— Ако не дойдеш с мене, ще изпратя Т’махо да те вземе.

„Внимавай! Гневът на търпеливия е страшен!“. Ани не си спомни в момента кой бе казал тия думи, но бе напълно съгласна с тях.

— Господин Минго — започна тя много спокойно. — Т’махо не ме интересува. Интересува ме господин Снел. Ако не сте в състояние да изпълните молбата ми, в такъв случай изобщо не правете нищо!… Ужасно нещастен ден!… Отдавна не съм преживявала такъв тежък ден!… Ако сте свършили работата си тук, можете да си тръгнете с моята благословия! — Завъртя се и понечи да се запъти към къщата, но размисли и пак се обърна. Сърдита или не, годините обучение в прилично поведение не й разрешаваха да пренебрегва даровете, които бе стоварил пред вратата. — Благодаря ви за водата и онова, което е завитото в кърпата.

— Сакета приготви хляб с боб.

— Сакета… — Е, щом като Сакета е в състояние да приготвя хляб с боб, Ани нямаше защо да се безпокои повече за нея. Кимна рязко и се обърна към къщата точно навреме, за да забележи опърпания Куийни, останал само с едно перо на опашката, да кълве съсредоточено увитата храна. — Махай се! Шуу! Марш! — Тя затича към вратата, като пляскаше с престилка и изливаше закани към Куийни. Минго се възползва от това, за да доразхвърли остатъка от увреденото сено.

Бе започнал да разбира как тая дребничка Червенокоска бе съумяла да оплете приятеля му в мрежата си. Интересно щеше да бъде да се наблюдава отстрани как ще се подредят нещата помежду им.

Рано тази сутрин Т’махо бе дошъл при него, за да провери как са преживели бурята. Бе поискал да говори със Сакета, но тя спеше. Т’махо бе прескочил и до Етауак, за да й помогне да подреди нещата си. После се върна и заяви, че ще изчака Сакета да се събуди, за да говори с нея.

Осведоми го, че пътят край брега е непроходим, а другият не бе в по-добро състояние. Колкото до пътеките, които пресичаха поляната и водеха към дълбините на гората, малко от тях бяха останали над водата.

Минго бе запитал за имота на Илайа.

— Нищо му няма — бе отговорил Т’махо и бе отклонил поглед настрани.

— А жената?

— Добре е.

Тези няколко незначителни думи бяха достатъчно красноречиви за Минго.

— В такъв случай ще отида да нагледам стадото му, докато ти си тук. — Наостри уши в очакване Т’махо да предложи да го придружи, но той му напомни само да отнесе прясна вода и храна.

— Доведи я, ако се съгласи да дойде с теб. Не ми се иска да стои там сама, особено когато пътеките към къщата се възстановят.

„Може би — мислеше Минго, докато подхвърляше мокрото сено на кравите — трябваше да бъда по-настоятелен. Т’махо е прав. Жената не трябва да стои тук сама. Не и докато не отмине опасността…“ Според Минго опасността ще отмине едва когато изсъхнат пътеките през горската поляна.

Ако дотогава Т’махо не стигнеше до споразумение с дяволите, които го гризяха отвътре, бъдещето на жената нямаше повече да бъде под въпрос.

Когато копитата на коня му зачаткаха край къщата, Ани се появи на прага. Тя се облизваше като дете, хванато в килера пред тавата със сладкиши. Храната и прясната вода очевидно бяха поуталожили гнева й.

— Благодаря ви още веднъж за грижата ви към животните и за това… е, каквото и да е, беше много вкусно! За пръв път опитвам пшеничен хляб с боб.

— Т’махо се сети, че може да си гладна. — Той се захили доволно, когато огнена вълна заля лицето й. — Ще оседлая Джейкъб, ако се съгласиш да дойдеш с мен в селото. Стадото ще се справи и без теб. Не е добре да оставаш тук сама. Всяка врата в селото е отворена за дъщерята на Илайа.

В очите й пламнаха зелени пламъци. „О, приятелю мой — помисли той, — тази жена ще те накара да танцуваш като по живи въглени!…“

— Господин Минго, благодаря ви много за предложението, но аз съм напълно способна да се грижа сама за себе си. Ще тръгна оттук, когато дойде пощенският платноход и нито миг преди това!

— Умееш ли да стреляш с пушката на баща си?

— Пушката на татко… ъм, ъ… тя изчезна в бурята.

Той повдигна въпросително вежди — или по-точно казано, единствената вежда, която му бе останала. Но отговори само с кимване, сви рамене и потегли.

Ани го проследи с поглед, докато изчезна, обзета от неясна тревога. Защо бе запитал за пушката? Заради змиите ли?

Сигурно. Или плъховете. Т’махо бе споменал нещо за разни създания, подгонени от бурния прилив. От какво ли друго е възможно да се страхува човек на един малък остров, където всеки познава всекиго? А и почти всички са роднини.

Но после се сети за Сакета. Огледа тревожно мрачния пейзаж, вторачи се в неясната сянка на горската поляна и измамно спокойните води на залива. Затвори бързо вратата зад себе си, подпря я със стол и съжали, че няма тежък гардероб, който да изтика към нея. Позавъртя се, постави метална паница върху стола, добави към нея чайника и две лъжици.

Поне нямаше да бъде изненадана в съня си.

Слънцето се бе издигнало високо, когато Минго скочи от коня и го отведе в ограденото място до обора. Той обикновено яздеше работния кон, но от време на време си разрешаваше лукса да изпита буйния нрав на стария дявол Репутак (както и своя собствен, противопоставен на инатлъка и силата на жребеца). Репутак бе водач на стадото кобили, с които някога бе направил опит да откупи Сакета. Не бе наясно защо всъщност държеше стария размирник: вероятно да му напомня за неща, които най-добре беше да забрави…

Т’махо освобождаваше малката лодка, издържала бурята с чест.

— Доста се забави.

— Половувах в гората на път към къщи.

Т’махо присви очи.

— Какво вечеря?

— Гадини.

— Уловът добър ли бе?

— Никакъв. Потоците са прелели. Водата все още е до половината на големия хълм.

Т’махо намота вървите и ги захвърли настрани.

— Имаш ли някаква особена причина да вярваш, че там има гадини, които трябва да се обезвредят?

— Имаш ли някаква особена причина да вярваш, че няма?

Усмивката на Т’махо не бе повече от леко трепване на ъгъла на устните му. Очите му запазиха напрегнатия си израз.

— Смятам да опитам късмета си, щом водата спадне… Вероятно ще поставя някой и друг капан за водни порове.

— По това време на годината?

— Търся месо, не първенство.

— Откога ядеш блатни плъхове?

И двамата обикаляха предпазливо около темата, която ги интересуваше най-силно: Джаксън Снел. След разговора със Сакета Т’махо бе повече от сигурен във вината му. А само той знаеше къде да го открие.

И Минго може да се е сетил, но Т’махо не бе още готов да говори с него по този въпрос. Снел беше негов. Намерението му беше да отиде сам в гората, да го открие веднага щом водата спадне достатъчно и освободи главната пътека.

— Говори ли с Ани? — запита той, без да го погледне.

— Да. — Нямаше начин да не забележи веселата нотка в гласа на Минго. И Т’махо веднага се досети за причината и изруга наум. Прекалено много неща се струпваха едновременно върху главата му. Имаше нужда от време, за да подреди мислите си…

— Покани ли я да дойде в селото?

— Да.

— Е? Какво ти отговори?

— А ти какво очакваше?

— По дяволите, Минго!…

— Тази твоя женичка може да учи на инат дори едно муле.

Т’махо неволно се стегна и ръцете му се свиха в юмруци, но после се отпусна и се закикоти. Сакета подаде глава на прозореца и поиска да разбере защо брат й се смее.

Когато Минго чу отново дрезгавия й глас, заля го неочаквано топлина, но съумя да прикрие чувствата си.

— Говорехме за тебе, грозен скакалец. Казах му, че напоследък си станала прекалено хрисима… Питах се дали главата ти не е пострадала сериозно от треската.

Сакета хвърли бисквита към него, Минго се наведе и Т’махо я хвана. И двамата мъже се изсмяха, но после изведнъж лицата им потъмняха и те се вторачиха на север към горската поляна: там Т’махо бе оставил Снел преди два дни. Младежът бе отправил поглед и към къщата на Ани. В главата му лудуваха неуморно купища въпроси, които искаше да зададе на приятеля си, но така и не можа да се реши.

Освен това имаше чувството, че Минго се досеща за по-голяма част от тези неизговорени въпроси, както и част от отговорите им, и се наслаждаваше безмерно на ситуацията — за негова сметка, разбира се!…

В селото имаше много работа след бурята и Т’махо не успя да се измъкне толкова бързо, колкото му се искаше. Свечеряваше се и безпокойството му се усилваше.

Тя беше там съвсем сама!

Помогна на двама младежи да изтеглят две повредени лодки на брега и да ги обърнат нагоре с дъната, за да изсъхнат. Предстоеше сериозен кърпеж. Изкатери се по високо дърво, за да смъкне черната котка на госпожица Ахса, и усилията му бяха възнаградени с няколко издрасквания от изплашеното животно.

„Ако Снел бе съумял да се измъкне от гората, възможно е да го бе сторил и на север, не само на юг…“

Т’махо се обливаше в пот. Изруга разстроено. Толкова се разсея, че Минго на няколко пъти трябваше да крещи, за да му обърне внимание, когато двамата се отправиха с малката лодка да докарат голямата, закотвена в канала далеко от брега.

Опита се на няколко пъти да се измъкне, но винаги се появяваше нещо ново, което се нуждаеше от помощта му. Веднага щом повдигнеха паднала колиба на подпорите й, викаше за помощ някой, който искаше да изправи навеса или бараката си. Или се обаждаха собствениците на лодка, килната настрани. Или се налагаше да съберат стадо свине.

След последната задача Т’махо трябваше да се почисти от вонята и калта. Едва тогава вече не издържа и промърмори на приятеля си:

— По дяволите, Минго! Имам и други работи за вършене!

Минго сви рамене.

— Тръгвай. Приливът е прекалено висок, за да допусне каквито и да било гадини да проникнат толкова далеко на север. Твоята жена е в безопасност.

Т’махо пак изруга. Ани не беше „неговата“ жена. Но мисълта какво ще й се случи, ако Снел успее да се измъкне от гората, го изстреля като куршум към мястото, където бе завързал кобилата си, без да обръща внимание на Минго, който го проследи, ухилен до уши.

Въпреки че препускаше бясно, когато стигна до изолираната къщурка на О’Нийл, вече се бе смрачило. В прозорците не проблясваше нито лъч светлина. Вероятно Ани спеше.

Но, мили боже, ако Снел се бе върнал? Ако го бе ядосала по някакъв начин? А ако се бе съгласила да го последва и сега е на борда на „Черният опал“, зависима от милостта на този негодник, който ще я използва най-безжалостно и после ще я захвърли като парцал? А ако й е сторил нещо още по-лошо — и непоправимо?

Изруга тихо, плъзна се от гърба на Мароке и пусна юздите, преследван от смразяващи представи, които го накараха да тича презглава в тъмнината. Не бе успял да намери Снел, но това не означаваше, че той няма да успее да се измъкне от гората. Дори сляпо муле понякога успява да открие пътечката и да се измъкне, макар и след дълго скитане.

Прекалено много време беше изминало, откакто бе оставил Снел сред горските блата и непроходими храсталаци. Бе отишъл да предупреди Ани за надвисналото природно бедствие и беше се забавил по-дълго, отколкото предполагаше… Случилото се там бе нарушило силно вътрешното му равновесие и сега се нуждаеше от време, за да преподреди чувствата си.

Освен това трябваше да проведе и този мъчителен разговор със Сакета. И той му отне много време. Сега всяка минута бе жива агония. Не трябваше да оставя Ани тук незащитена. Трябваше да я заведе в селото — дори насила, ако трябва! — и да я предаде под закрилата на някоя от селските жени, докато се разреши проблемът със Снел.

Скочи на прага и се опита да отвори вратата, но тя не се поддаде и той изруга тихо. Вложи повече сила и усети, че тя започва да отстъпва.

И тогава настъпи истински ад: нещо падна шумно, счупи се и накрая тежко се затъркаля по пода.

Ани скочи от леглото и грабна ножа, който беше поставила под възглавницата: някой се опитваше да влезе насилствено в дома й! Кой? И, мили боже, защо? Тук нямаше нищо ценно за крадене.

Прогони бързо вцепеняващия страх. Хрумна й да пропълзи до прозореца, но бързо отхвърли идеята. За предпочитане беше да посрещне каквото и да било тук, сред познатите стени на бащиния й дом, отколкото да се предаде на милостта на заплашителния мрак и хаоса навън. Днес следобед бе видяла още три змии и независимо от приказките на Т’махо, те едва ли бяха по-изплашени от нея!

— Ани? Вътре ли си?

О, небеса!

— Т’махо! Защо си тук по това време?

Спусна се към вратата — забрави, че е с нож в ръка, забрави всичко: Т’махо се беше върнал!

Вратата се отвори навътре, плъзна се над пръстите на лявата й ръка и тя извика от болка. Т’махо веднага коленичи до нея, прегърна я, залюля я, притисна главата й към себе си.

— Т’махо, не мога да…

— Ти си добре! Той не е дошъл!

— Кой? О, Минго. Дойде, но си отиде отдавна. Т’махо, пусни ме! Държа нож, ще се порежем…

Беше затворила всички капаци — след като Минго замина, бе обзета от необяснима тревога — и тъмнината бе непрогледна. Ани постави кухненския нож на пода и се отдаде пълно на насладата от прегръдката му. В този момент светът започваше и свършваше със силните му ръце, с които я обгръщаше така, като че ли нямаше намерение да я пусне.

Едва сега Ани призна пред себе си колко разочарована беше, когато се събуди сутринта сама в леглото… И когато не се бе появил цял ден!

Т’махо я хвана за ръка, пресече стаята и затърси свещ. Минута по-късно Ани стреснато се взираше в тъмната ивица кръв на врата му.

— Порязала съм те — прошепна тя. Докосна я и усети лепкавата влага върху пръстите си. — Извинявай, не съм искала…

Но той вдигна ръцете й към светлината и тя разбра, че кръвта на врата му е нейната: долната част на вратата бе одрала пръстите й и обелила кожата. Едва в този момент усети острата пареща болка.

— О, не… — промърмори той. — Дай да ги измия… — Потърси нещо, с което да ги намаже. Оказа се, че тук няма банан, нито стомах на кефал, нито отвара от отрова на паяк… Или изпражнения на воден пор.

Ани кимаше при всяка дума, сякаш наистина я разбираше и се съгласяваше с него. В този момент той би могъл да потопи ръката й и във врящо масло. Важното бе, че беше тук. Беше се върнал.

Т’махо й каза, че сутринта ще намери този специален вид банан, а междувременно ще й приготви чай. Откри чайника в ъгъла на стаята, запали огън и се залови да кипне последния запас прясна вода. Ани го следеше с поглед и се държеше така, като че ли цял живот бе посещавана посред нощите от голи до кръста мъже с кожени панталони и високи до коляното мокасини.

Т’махо пусна в чайника двойна шепа сухи зелени листенца. Ръцете му трепереха, в главата му кипеше и вреше от преплетени едно в друго страх и облекчение… и толкова силна нужда, че не можеше да мисли ясно. Изцяло бе забравил, че неговият свят няма нищо общо със света на Ани. Забравени бяха и безбройните причини, поради които се бе заклел никога да не признава кръвта на баща си.

— Съжалявам, че ти причиних болка — прошепна той. — Трябваше да извикам, преди да блъсна вратата, но се страхувах…

Ани постави пръст на устните му.

— Всичко е наред. — Физическата болка сега бе несравнима с болката, която изпита, когато се събуди и се намери сама в леглото. Още по-малко можеше да се сравни с разкъсващата болка, която се усилваше с всеки изминат час през дългия вчерашен ден, преминал в напразно очакване… — Барикадирах вратата заради змиите. Страхувах се, че някоя може да пропълзи вътре. Освен това господин Минго спомена нещо…

— Какво?

Т’махо вдигна стола, седна на него и притегли Ани на скута си. „Само за да се погрижа за пръстите й“ — обясни сам на себе си и с удоволствие вдиша топлия чист аромат на косата й. И от нея, и от къщата се носеше характерният мирис на домашен сапун. Но на него му се струваше, че от нея се носи изящният аромат на ония диви жълти цветя, които растяха в края на горската поляна…

Тя се завъртя неспокойно и той загуби мисълта си.

— Какво ти каза Минго?

— Ъммм… всъщност нищо. Стори ми се, че ме предупреждава против… Не съм сигурна какво. Но реших, че няма да е лошо да затворя капаците.

— И да забарикадираш вратата така, че ако някоя змия се опита да пропълзи под нея, да намери смъртта си, преди да попадне на кошницата с яйца.

Устните й трепнаха развеселено.

— Това ми напомни… Куийни се върна! Тя… тоест той е загубил няколко пера от опашката си, но иначе, изглежда, е излязъл с чест от изпитанието.

Но Т’махо не се интересуваше от петли. Още по-малко — от змии. Или дори от страха, който го бе изстрелял с такава скорост тук, преди още луната да се е вдигнала над дърветата, за да освети пътеката. Беше галопирал през няколко сантиметра застояла вода, осланяйки се главно на инстинкта на кобилата.

Ани беше в безопасност. Беше в ръцете му и той нямаше да допусне нещо или някой да й стори зло. Разумно или не, той искаше тази жена така, както не бе желал никоя друга: искаше я по още непонятен за него начин…

Но преди всичко я искаше сега — в този момент… Желаеше я със страст, която го изгаряше отвътре и го бе обсебила цял. Хвана нежно превързаната й ръка, постави я на рамото си и повдигна брадичката й.

— Ани — прошепна той, — знаеш ли какво искам да направя?

Танцуващата светлина на свещта хвърляше отблясъци върху косата й, отразяваше се в прозрачния изумруд на очите й. Тя го погледна право в очите и кимна:

— Мисля, че знам, Т’махо.

— Ти искаш ли го? — запита той с омекнали колене.

Тя пак кимна бавно.

— Да, ако и ти го искаш.

Той простена, грабна я в ръцете и се изправи с една ръка под сгъвката на коленете й, а другата — под раменете. Загърби безопасното убежище на осветената кухня, влезе в тъмната спалня и ритна вратата зад себе си.

15.

Този път нямаше връщане назад. Подчинен на сила, по-мощна и от ураган, която дори не се и опитваше да разбере, Т’махо изправи внимателно Ани на крака до леглото, освободи широката нощница от раменете й, тя се плъзна надолу и той затаи дъх. Протегна ръка и разтвори капаците на прозореца. Нахлу сребрист поток лунна светлина и около косата и деликатните извивки на тялото на Ани засия ореол.

— Не се крий — прошепна той дрезгаво, когато тя неволно се опита да се покрие с ръце.

Протегна ръка и ласкаво отстрани несръчно превързаната длан от малката гръд. Вдигна я до устните си и я целуна, а после нежно загриза връхчето на пръста й. Ръцете й бяха малки и красиво оформени, но не така гладки и меки, както в деня, когато тя стъпи на острова за пръв път.

Беше мислил за нея като за капризно, лекомислено, безполезно украшение на отречено от него общество, като за жена, вярно копие на онази, за която се бе оженил баща му. Но Ани се оказа човек със силен характер, внимателна и добра. Беше приела Сакета без излишни въпроси и се бе грижила майчински за нея.

Бе една дребна, но храбра жена. Не бе ли го нападнала с пламнали бузи и горящи очи, когато смяташе, че той убива телетата на баща й?

Беше я наричал кокалеста, бледа и безлична като корема на мъртва риба. Нима е възможно някой да нарича младата луна прекалено тънка или прекалено бледа?

„Внимавай! — зашепна някакво гласче у него. — Дълбоки подмолни води текат тук: силни течения, които могат да отнесат един мъж до черна дупка, преди да възстанови равновесието си!…“

Т’махо загърби вътрешното предупреждение, обгърна я с ръце, притисна я към себе си. И тя се отпусна в ръцете му без следа от колебание. „Някога може би се е страхувала от мен — помисли той, — но не и сега…“ Сърцето му подскочи от радост, изпълнено повече с почуда, отколкото с похот.

Тя трептеше в ръцете му като опъната струна. И неговите ръце трепереха. Залюля го топлият аромат на домашен сапун и дим от горящи дърва, примесен с болезнено желание за интимна близост, което едва не подгъна коленете му. Зарови лице в косата й и заповяда на слабините си търпение. Обеща пред себе си, че и двамата ще останат доволни от предстоящото…

Знаеше, че е достатъчно опитен, за да създаде удоволствие на една жена. Имаше самочувствието на щедър любовник: първата жена в живота му бе вдовица и тя му бе разкрила без задръжки какво очаква една жена от мъжа в леглото си.

Но — припомни си той — сега в ръцете му трептеше Ани, не опитна вдовица… Невинна, уязвима девойка, не една от зрелите жени, които от години уталожваха физическата му нужда.

Но наистина ли тя е уязвима и деликатна жена? Ани, която го събори на земята с изстрел от старата пушка на баща си? Жената, която го атакува с кол от ограда и го заплаши с кухненски нож? Ани бе смела като боец! И ако не го искаше тук, знаеше как да го отпрати!

„Освен това — мислеше той, докато ръцете му галеха нежните й рамене и учудващо добре закръглените й бедра — не съм дошъл тук с единственото желание да легна с нея. Правя го, защото и двамата го искаме…“

Беше дошъл тук само за да се увери, че Ани е добре. По целия път насам бе повтарял на себе си, че ще спи отвън на прага й, а сутринта ще я отведе при Етауак или при някоя от другите жени в селото, където тя ще бъде в безопасност, докато реши да се прибере при своите хора.

Такива мисли прелитаха през главата му, докато ръцете му сякаш заживяха свой собствен живот… Обхванаха бедрата й и я повдигнаха. Малките й гърди докоснаха неговите и той усети твърдите им зърна, които го опариха като с жив въглен. Задиша неравномерно, затвори очи, опита се да контролира дивата мощ на глада, който нетърпеливо желаеше веднага да се потопи в топлата й влага… Да я люби, докато й се насити, да отдъхне и пак да я люби, да я люби отново и отново, докато най-сетне дойде на себе си…

— Т’махо, какво има? — прошепна Ани.

Той поклати глава. Заразвързва кожените си панталони с разтреперани ръце и се освободи от меката им обвивка. После се подчини на свирепата нужда, обладала го така безмилостно, и я вдигна на леглото.

С коляно на дюшека, той пак си припомни, че под него лежи не жадна за любов млада вдовица, не и някоя от онези известни на всички ергени жени, които се продаваха за храна или дрънкулки.

Под него лежеше Ани. Ани, която досега не бе познавала мъж. Ани, която дори не можеше да направи разлика между петел и кокошка, между крава и бик! Неговата малка Червенокоска. „Толкова е крехка — помисли той мимоходом, докато набираше сили да не скочи върху нея като разгонен елен. — Толкова е изпълнена с плам, а същевременно е така деликатна… Не искам да й причиня болка…“

Той трябва…

Отпусна се със стон върху нея и за миг тя трябваше да понесе цялата му тежест. Т’махо се завъртя настрани, държейки я с ръце, намери устните й и ги покри със своите, принуди я да ги разтвори и да приеме езика му в топлото кадифе на устата си.

Прекъсна неохотно целувката.

— Ани, чуй ме — прошепна той настоятелно, неспособен да заглуши гласа на съвестта си. — Имаш ли представа какво ще сторя сега с теб?

Тя повдигна глава и лунната светлина се отрази в очите й. Той наведе своята и с тих стон захапа леко меката част на ухото й.

— Ани? Чу ли ме?

Ани поклати глава, замаяна от огъня, запалил тялото й. Той ближеше само ухото й — защо тогава изпитва чувството, че я целува цялата? „Не ме е страх — повтори тя на себе си. — Каквото и да направи Т’махо с мен, сигурна съм, че няма да ми причини болка… Той е толкова нежен… Само когато е сърдит… Или нетърпелив… Или…“

Но той никога — никога! — нямаше да й причини болка. Беше го доказал многократно. Освен това й харесваше онова, което той правеше с нея сега, искаше още и още, и още!

— Ани, сигурна ли си?

— О, да — въздъхна тя и усети как ръцете му се стегнаха около нея. Главата й бе върху рамото му, струваше й се, че се стопява в него… Какви мисли й идват само! Като че ли такова нещо наистина е възможно!

После устата му пак потърси нейната и тя усети топлите му, влажни, твърди устни и й се прииска да ги близне. Когато връхчето на езика му помоли за вход, тя с готовност разтвори уста и той с наслада потъна в нея. Придвижи ръка между тях и тя усети пръстите му между краката си. Дръпна се рязко назад и неволно стегна бедра.

— Т’махо… о, не… не трябва…

— О, да… трябва… — прошепна той. Стори й се, че чува туптенето на сърцето му в гласа му.

После пръстите му намериха каквото търсеха и тя застена… и захленчи… За миг я смути странната влага между краката й, но, о, беше толкова… Толкова прекрасно… О, Т’махо, какво всъщност правеше той?…

Устните му бавно се придвижиха надолу по брадичката й и се спряха на онази чувствителна вдлъбнатинка в основата на врата й и тя потрепери: неочаквани тръпки затичаха надолу по тялото й!… Докоснаха гърдите й и тя затаи дъх… А когато устата му заместиха ръката му там, на онова място, тя престана да мисли, престана и да диша…

Сякаш светкавица преряза тялото й, прокара искряща огнена пътечка до дъното на корема й. Пръстите му бяха като запалени кибритени клечки: и най-лекото му докосване разгаряше пламъци у нея… Опита се да му го каже, но той продължаваше да я гали, да я изследва и да…

О, небеса! Какво ставаше с нея? Краката й се разтвориха, бедрата й сякаш оживяха — заповдигаха се в някакъв странен, техен ритъм и тя изстена задъхано:

— Моля… о, моля те, Т’махо… Направи нещо… искам го…

Тогава той се премести над нея и широките му рамене спряха сребристия поток лунна светлина, който струеше от прозореца. Незаплетената коса се спусна над лицето й и тя пое дълбоко мускусния му мирис и се разтрепери от възбуда… А той нежно разтвори краката й още по-широко и прошепна дрезгаво:

— Ани, не се страхувай…

— Не ме е страх, но… О!… О… то… о!…

Нещо голямо и твърдо с тъп връх я запритиска отдолу, сякаш искаше да влезе в нея… Заболя я… В нея нещо пламна, имаше странното усещане, че то я разкъсва… Въпреки това разтвори още повече крака и повдигна жадно бедра, но това сякаш не бе достатъчно да угаси пожара в нея… А после чувството на болка и парене изчезна и започна нещо друго…

— О, чакай!… Нещо… нещо става! Усещам… чувствам се…

Тя впи пръсти и тяло в него, едва поемаше дъх, докато той се движеше вътре в нея… докато той докосваше части от тялото й, които тя дори не можеше да наименува, още по-малко да обясни… В нея запулсира цветен калейдоскоп, пръснаха се внезапно безброй многоцветни дъги, завъртяха я в луд танц… Той ускори движенията си и тя усети като през мъгла, че върти бедра, подчинявайки се на неговия ритъм… А после нещо в нея експлодира и тя се превърна в дъжд от искри, съпроводени от виковете й:

— Задръж ме, Т’махо, моля те… моля те…

Дори и когато гръмогласният бърз ритъм на сърцето му се успокои, Т’махо не я изпусна от ръцете си. Държа я плътно до себе си, докато тя не заспа. Изчака луната да се скрие, оставяйки изпълнен със сенки здрач зад себе си, и едва тогава се измъкна от леглото, запали огъня и затопли вода. Нежно изми тялото й, отпуснато в блажен сън. Внимателно отстрани собственото си семе и моминската кръв от стройните й бедра.

Възстановил способността си да мисли, той не можеше да повярва, че го бе сторил. На Ани — на жена от нейния тип!… На дъщерята на стария Илайа…

Как ще се омъжи тя сега? Дори и да намери мъж, който да се съгласи да се ожени за нея, той ще я презира, няма да я цени така, както тя заслужава да бъде ценена. Ако сподели с другите, че невестата му не е дошла в леглото му недокосната, те ще я поглеждат многозначително и ще шепнат зад гърба й, както селянките шепнеха зад гърба на майка му…

Ще напусне ли острова? Къде ще отиде? Кой ще се грижи за нея? Ако реши да остане тук, няма как да избегнат ежедневните случайни срещи: как ще я гледа в очите ден след ден? Беше отнел невинността й с пълното съзнание, че всичко трябва да приключи дотук!…

Ани се раздвижи в съня си и Т’махо замря с ръка върху малкото й стъпало. Нарочно си припомни, че жените от нейния вид насилваха стъпалата си в смешни неудобни обувки по същия начин, по който насилваха телата си в твърди тесни корсети…

Т’махо заповтаря на себе си, че няма разлика между нея и жената, за която се ожени баща му. Тя никога няма да се срасне с неговия свят, дори и ако той й даде шанс да опита… Нито пък беше възможно той да намери място под небето на нейния свят… Зад гърба си имаше вече един горчив опит. Строгият свят на баща му, изпълнен с безброй нелогични изисквания и ограничения, го измъчваше толкова, колкото твърдите обувки с дървени подметки, които бе принуден да носи…

Сърцето му внезапно замря. Ами ако през тази бурна нощ се зачене дете? Както бе станало с жената, която баща му бе използвал само за удоволствие?

Ще задържи ли момчето тук, когато тя напусне острова? А когато стабилизира положението си и откупи жена измежду своите хора, дали тя няма да откаже да гледа момчето заради бялата му кожа и светлите очи? Ще настои ли пред него да открие майка му и да върне сина й?

Никой не знаеше по-добре от него, че дете, родено от случайното временно сливане на два свята, не принадлежи нито на единия, нито на другия… Стиснал парцала в юмрук, той се наруга и горещо се помоли семето му да е паднало на безплодна почва…

После усети втренчения поглед на Ани. Не беше смятал за възможно мъж на неговите години и опит да се изчервява като девственица, а сега лицето му пламтеше!

— Почистих те — обясни той с прегракнал глас.

Тя затвори очи и обърна глава настрани.

— Не трябваше… Не е прилично.

Той сви рамене, изправи се и отнесе легена към вратата. Не трябваше да върши нито едно от нещата, които бе сторил през последните часове, но има ли смисъл да съжалява? Призна си засрамено, че би я обладал повече от един път, ако не бе потънал в дълбок сън. Не бе спал истински от седмици. Тази нощ тялото му бе задоволено напълно и беше естествено да се отпусне в дълбок сън, за да възстанови силите си. Да, не беше се възползвал повече от един път от нея, но този факт намалява ли вината му?

„Може би е редно — помисли той — да се огледам за жена от моите хора… Когато мъжката похот затъмнява главата, време е за женене…“

— Хайде, обличай се — нареди й той, като избягваше да я погледне в очите. — Ще те отведа в селото.

— В твоя дом? — запита Ани с надежда и седна в леглото, като притисна завивката към гърдите си.

Как е могъл да я смята за бледа и безлична? Сега тя пламтеше като весел огън в камина: огненочервена коса, приятно порозовяло лице, два огромни изумруда вместо очи…

— Не. Няма да е разумно. Ще те отведа при някоя от селските жени, където ще бъдеш в безопасност, докато…

— Докато се оженим? О, Т’махо, колко време ще чакам? Не искам да чакам! Не искам да…

Сигурно бе забелязала нещо в израза на лицето му и гласът й изтъня и замря. Той й обърна гръб и се залови с огъня в огнището, напълни чайника, смъкна чаша от полицата: една чаша, не две.

— Ще намериш съпруг от твоите хора, Ани… Ще му кажа, ако ти поискаш, че съм те любил против волята ти… Ако е свестен човек, той няма да… Ани?

Вътрешното сияние бе изчезнало от лицето й и тя изглеждаше така, като че ли жизнените й сили бяха внезапно източени от тялото й.

— Ти не ме искаш? — промълви Ани и пръстите й се сгърчиха с такава сила около тенекиената чаша, че тя хлътна от двете страни.

— Ти никога няма да бъдеш щастлива тук… Ще остарееш преждевременно. Животът на острова е много различен от този, на който ти си привикнала. Тук няма слуги, които да ти готвят, да се грижат за дрехите ти, да те обслужват. Ти ще…

— Наистина ли смяташ, че ме е грижа за тези неща?

— Ти не принадлежиш към моя свят, Ани.

Тя го последва в кухнята с лице, отново покрито с нежна розовина.

— Не е вярно! Аз съм вече част от този свят! Ти си тук! Мястото ми е там, където си ти, защото те обичам!…

— Не ме обичаш. Само ти се струва така, защото съм първият мъж в живота ти, първият, който… който…

— Не ме искаш, така ли? — Бузите й пак пребледняха. Напомняше му свещичка, която храбро се бори с вятъра и в един момент го надвива и пламъчето й ярко засиява, но в следващия миг той възвръща властта си над него и почти го убива…

Усети, че се размеква и бързо се стегна. Ако майка му бе по-силна, а баща му — по-твърд…

— Ти си красива жена, Ани. Всеки мъж ще те пожелае.

— Но защо ти не ме искаш?

Той изруга наум.

— Не си подхождаме, затова!

Тя като че ли се уголеми пред очите му. Брадичката й хвръкна нагоре, гръдният й кош сякаш внезапно се разшири, очите й засвяткаха и тя посочи със заповеднически жест вратата с ръка, докато с другата продължаваше да притиска към гърдите си избелелите рози на завивката.

— Напусни веднага дома ми! И аз не те искам! Ти не си нищо повече от… от един най-обикновен страхливец!

И тъй като нищо нямаше да се разреши, ако останеше, той излезе.

Час по-късно Ани седеше на масата пред чашата недокоснат чай. Беше се облякла и разтребила стаята с безжизнените движения на кукувица от часовник.

Т’махо я беше напуснал.

Повтаряше си, че страшно се радва. Че случилото се не означава и не променя нищо. Той беше прав. Те не си подхождаха и няма да си подхождат дори и след сто години. Нямаха нищо общо помежду си. Срещата им бе плод на пълна случайност. В Хилсбъроу такова нещо никога нямаше да се случи!

Отпи механично от чая: той бе не само студен, а и слаб. Бе свикнала с аромата на местния зелен чай. Ще трябва да попита…

Не. Няма да направи нищо подобно. Обеща си твърдо по това време следващата седмица да пие китайски чай, не тукашни бурени!

Опита се безрезултатно да не мисли за последните няколко часа. Накрая се отказа и се предаде: по-добре е да премисли всичко, за да може по-лесно да го забрави…

Потули разкъсващата болка в сърцето си, която бе много по-силна от болката на тялото й, и твърдо реши да напусне острова със следващия платноход. Нямаше да е лесно. Имаше два долара и няколко цента, към които можеше да прибави само незначителната сума от продажбата на бащиния си добитък — ако, разбира се, намери купувач…

Господин Снел може би. Той правеше впечатление на заможен човек, докато селяните тук явно живееха на границата на мизерията: задоволяваха сами част от нуждите си и разменяха произведеното от тях, за да задоволят до някаква степен и останалите.

Разпространените тук бартерни сделки нямаше да й помогнат сега. Имаше нужда от пари, за да пътува. Необходима й бе още по-голяма сума, за да се устрои някъде в някоя прилична общност от хора, където ще имат нужда от дарбата й на шивачка.

С тъжен копнеж се сети за възхищението на Дулси Скарбъроу от роклята й в деня, когато бе отишла в селото с Джейкъб. И за начина, по който Сакета бе опипвала тъканта и се беше възхищавала на бродерията над подгъва. За кратко време се беше надявала, че…

Достатъчно. Беше горд човек и нямаше да стои там, където е нежелана. Ще отпътува с платнохода, който разкарва пощата, както бе запланувала първоначално. Ще слезе в първия град, достатъчно голям, за да осигури издръжката й като шивачка, и ще започне отначало. Няма да й е за пръв път.

Но добре би било да е за последен, защото не смяташе, че ще намери сили да издържи други подобни разрушителни земетресения в живота си!

Нуждаеше се от непретенциозна работилничка, може би не повече от една стая в къщата й — защото ако съумееше да осъществи продажбата на добитъка, може би щеше да получи достатъчно пари, за да купи къща… И отново се сети за господин Снел. Трябваше да го намери сама, тъй като беше ясно, че никой няма да й помогне по този въпрос.

Отново се върна към изминалата нощ и в очите й се появи странен израз. Наистина ли бе изпитала всички тези неща, които сега си спомняше? Дали другите хора знаят… дали също ги изживяват? Ако е така, защо не го вършат непрекъснато?

Отклони насила мислите си и ги насочи към бъдещето. Взе решение първоначално да се задоволи с едно помещение за работа и за живот — само временно, докато успееше да се устрои, което нямаше да отнеме много време.

Винаги можеше да се върне в Хилсбъроу. Знаеше името на магазина, който бе купувал и продавал изработеното от нея. Малко познаваше града и някои от жителите му. Госпожа Би не беше окуражавала поверениците си да ходят из града. Правеше изключение само за неделните служби, където отиваха под строй, запълваха два реда и половина от църковните седалки и седяха неподвижно, изпълнявайки строгите нареждания да не се въртят. След църковната служба се изнизваха обратно, без да разменят и дума с когото и да било.

Не, не Хилсбъроу. Спомни си тежкото пътуване, което бе отнело цели три седмици от живота й и бе погълнало всичките й спестявания! Прецени, че ще бъде по-добре да се настани някъде по-наблизо. Още днес. Още тази минута!

Стана рязко, ахна и се хвана за ръба на масата. Господи! Изпитваше болки на места, които досега не бе дори усещала! Което й напомни прекалено картинно точно как бяха предизвикани…

— Престани! — заповяда си тя на глас. Ще сложи край на тези сантиментални глупости и ще се заеме с работа, ако иска да осъществи плановете си още днес. Което тя определено искаше!

Как е възможно ръце, толкова мазолести, така загрубели от работа, да са така нежни? Как е възможно…

„Ани Стивънс О’Нийл! Ще престанеш ли най-сетне? Можеш да бъдеш сигурна, че той не си губи времето в празни мисли за тебе!…“ Т’махо се беше изразил достатъчно ясно: те не си подхождат.

Лошото бе, че си подхождаха… Подхождаха си толкова добре и по такъв начин, че я обзе страх: дали някога ще успее да забрави случилото се?

До обяд Ани изнесе роклите си навън, за да се проветрят, нахрани Джейкъб и напълни коритото му с леко солената на вкус вода от варела.

Когато Куийни изтича да уточни кого хранят, тя й — му — хвърли последните пшенични зърна, които се бяха намокрили по време на бурята и бяха започнали да мухлясват. Изтупа ръце и измарширува вътре, за да се залови с куфара си.

Дори не бе успяла да извади всичко от него, а сега се налагаше пак да опакова нещата си… Сълзи напълниха очите й, но тя ги изтри безмилостно. Нищо не стана така, както беше очаквала. Баща й си отиде завинаги и пак я остави сама, къщата, за която бе мечтала, се оказа само съвсем малко по-добра от развалина, а Т’махо…

Колкото по-малко мисли за Т’махо, толкова по-добре. Има времена, когато е много по-добре човек да натоварва тялото си с работа, за да се предпази от лоши мисли и от игрите на дявола…

Т’махо търси Джаксън Снел цяла сутрин. Сега у него не се вихреха кръвожадни мисли за отмъщение, но справедливостта изискваше Снел да бъде наказан. Искаше само да приключи с този проблем, за да обмисли другите неща, които чакаха разрешение.

За нещастие придошлата вода все още препълваше Сесилс Крийк и покриваше всички пътеки наоколо. Т’махо спря Мароке на главната пътека и се отправи пеша на изток към мястото, където беше оставил Снел. На два пъти попадна в опасни блата, а веднъж се покри със студена пот, когато водна отровна змия премина почти под носа му.

Мислите го издебнаха и се плъзнаха към Ани, но той безмилостно ги върна обратно. Беше постъпил правилно. Тя не го обичаше повече, отколкото той нея. Освен това той изобщо не беше убеден, че тъй наречената любов бе нещо повече от хитра измишльотина, съчинена от жените за някакви техни нужди. Жени! Глупави емоционални създания!

Повдигна предпазливо мокри завеси от мъх и надзърна иззад оплетените пълзящи растения, търсейки някаква следа от мъжа, когото очакваше да открие, треперещ от ужаса, след преживяното по време на урагана в тази пустош. Претърси внимателно пещерите, образувани в корените и изтръгнатите дървета. Върна се обратно, без да престава да претърсва местността наоколо.

Нищо. Мъжът бе изчезнал яко дим.

Т’махо изреди всички възможни ругатни, за които се досети в момента, на всички езици, до които бе имал някакъв допир.

— Снееел! — изрева той и думата отекна странно в зеления полуздрач на обрулената от урагана гора. — По следите съм ти, чуваш лиии?… Падай на колене и се моли на боговете, които ще поискат мизерните ти останкиии!…

В долчинките се беше задържала вода, дълбока няколко сантиметра, и всички следи се губеха под нея. Т’махо се отдалечи от Лонг Грийн Понд, катереше хълм след хълм, като продължаваше упорито да търси следа от пътека през толкова сплетените гъсталаци, през които и глиган не би могъл да проникне. Премина през полегнала от бурята папрат и край остри като ръб на нож ветрила на млади палми.

Някаква необяснима за него мощна сила го подтикваше да се движи, да не спира, да продължава, без да си разрешава минутка отдих… Сякаш ако се отдалечеше достатъчно далече и ако вървеше бързо, щеше да забрави нещо, което и искаше, и не искаше да забрави…

Четири часа по-късно Т’махо трябваше да признае поражението си. Не беше лесно: той се гордееше със способността си да открива следи, останали незабелязани за другите. Този път обаче бе принуден да признае поражението си. Върху много от съществуващите преди бурята пътечки бяха нападали изкоренени и начупени дървета, което допълнително го затрудняваше. Единствените следи, които откри след часове търсене, бяха следите на двама трапери.

Т’махо знаеше много добре кои мъже поставят капани по това време на годината. Следите им бяха съвсем пресни и той разбра, че са минали да проверят капаните си рано сутринта. Не бе редно да дерат кожи в началото на сезона. Вероятно са тръгнали за еленово месо, ако рибите, кокошките и костенурките са втръснали на жените им.

Във всеки случай беше повече от ясно, че бяха носили нещо доста тежко.

Може би са открили Снел. Или той бе открил тях. След толкова много часове, прекарани в гората по време на буря, това мръсно копеле трябва да се е обездвижило от уплаха и изтощение и вероятно ония са били принудени да го носят.

Т’махо не изпитваше нито капка вина за Снел: така му се падаше на тоя негодник! Реши, че няма смисъл да се мотае повече из гората и се спусна в бърз бяг към мястото, където бе оставил кобилата си. Гъвкавата му фигура прелиташе грациозно над покритата с опадали листа и клони земя.

Минго също беше подозирал Снел. Той дори почти бе признал, че сам бе правил опити да го открие. Въпреки че сега нямаше в никакъв случай да остави Сакета, за да търси пак, той знаеше какво да стори, за да попречи на „Черният опал“ да напусне пристанището — дори ако за тази цел се наложеше да изкара всяка лодка в селото и да блокира канала!

Докато се приближаваше в бърз галоп към селото, Т’махо мислеше за Ани и последния им разговор. Толкова горда и така гневна… така силно наранена. Тя не разбра защо той постъпи така. Трябва да й го обясни, да я убеди в правотата си.

Но първо ще се наложи да убеди себе си, защото колкото повече километри поставяше между нея и себе си, толкова по-ясно му ставаше, че нещата не можеха да завършат по този начин…

Първо трябваше да уреди нещата със Снел — негодникът трябваше да получи заслуженото си наказание и справедливостта да възтържествува! Ако траперите не го бяха открили, ще отведе Сакета при Етауак и двамата с Минго ще претърсят всяко блато, всеки хълм, всяка долчинка и поток: ще търсят, докато го открият и вземат мерки да бъде изправен пред съд.

И едва тогава ще бъде свободен да мисли за другия, много по-важен въпрос…

16.

Сакета стоеше до прозореца и се гиздеше пред огледалцето, което Минго й бе дал сутринта: беше се съгласила да се крие поне още няколко дни, докато хванат нападателя й и го изпратят през пролива, за да го изправят пред съда.

Беше мечтала за собствено огледалце, откакто Дулси бе получила едно като подарък за рождения си ден.

Дни наред се питаше дали и тя трябва да отиде в съда. Винаги бе мечтала да стъпи на континента, да види с очите си какво точно означава думата „град“… Но Т’махо категорично отказваше да я пусне. Повтаряше, че градовете са лоши и един свестен човек не може да намери нищо достойно и интересно в тях.

Но ако я принудят да отиде, той едва ли би могъл да се противопостави? Освен това кой друг, освен нея може да разкаже на съдията за всички ужасни неща, които Джак й бе сторил?

Е… вероятно не всички… Някои от тях бяха повече от срамни.

Тя събра косата си, нави я на кок и завъртя глава наляво и надясно, представяйки си, че е в съдебната зала, изпълнена с представителни мъже с перуки и завистливи жени с красиви рокли — но не чак толкова красиви, колкото роклята, която Ани бе обещала да й подари. Тя дори беше с дантела около врата!

Нямаше да се крие нито минутка повече! Т’махо бе измъкнал истината от нея, без да се налага да каже дори дума! Радваше се, че най-сетне всичко свърши. Веднага щом Т’махо доведеше Джак и го изпратеше през пролива, за да получи наказанието си, тя щеше да се върне в къщата на Илайа да вземе обещаните й рокля и пола. Така се изплаши от неочакваната поява на Джак точно преди бурята, че в паниката си ги бе забравила. Но те са нейни: Ани й ги беше обещала, а тя никога нямаше да престъпи думата си.

Искаше й се да прилича повече на Ани О’Нийл: да е независима, никой да не виси над главата й и да й нарежда какво да прави… Искаше най-сетне да престане да се държи детински!

Вдигна огледалцето пред лицето си, наклони глава наляво, после надясно. Не се харесваше: кожата й бе прекалено тъмна… Беше се опитвала да я избели с лимонов сок и сливи, а Етауак й бе приготвила специален крем, от който кожата й трябваше да изсветлее като тази на Дулси, но вместо това стана само на петна!

— Кийта! Защо си станала?

Сакета подскочи и бързо скри огледалцето зад гърба си. Минго не пропускаше да я подразни за суетността й — което не беше вярно! Все пак не беше възможно да не забележи, че очите й са добре поставени, а устните й са привлекателно очертани. Ако сложеше малко подплънки отпред, фигурата й щеше да заприлича на тази на Дулси Скарбъроу.

Знаеше, че Минго все още я обича и понякога изпитваше неясно чувство на вина: особено когато мечтаеше да се омъжи за висок красив мъж с руси къдрици и добре поддържани ръце… В мечтите си го виждаше облечен във фрак, с бричове до коленете и обувки със сребърни катарами: също като господина от списанието, което Дулси й бе показала миналия месец.

Тя посочи току-що изпечения хляб с боб, прилежно покрит със слама и готов за пускане в гърнето с яхнията веднага щом месото омекнеше. Гордееше се с умението си да готви: тук поне бе по-добра от Ани!

— Не е нужно да работиш в моя дом.

Бузите й пламнаха. Беше се заловила за работа, за да потисне чувството на вина: канеше се да отиде при Ани за обещаните дрехи при първа възможност, без да обръща повече внимание на предупрежденията на Минго и Т’махо и настояванията им да се крие.

— По-добре е да работя, отколкото да не върша нищо — отвърна тя. Омръзнало й беше да седи между четирите стени на стаята в пълно бездействие.

Минго забеляза колко е нещастна и замълча. Събу покритите с пясък обувки и ги остави до вратата. Носеше ги заради Сакета: знаеше колко много им се възхищава. Което само доказваше какъв е глупак. Закачи кожената си жилетка на чепа до вратата, приближи се до огнището и вдигна капака на гърнето.

— М-м-м, чудесно мирише.

Тя посочи към венеца лук.

— Две глави лук, три картофа и сол. Голям плавник беше, Минго — дори и след като изстъргах тлъстините! — Можеше да готви доста добре наистина. А и нямаше нищо сложно в една яхния от костенурка, риба или солено говеждо. Но бе много досадно…

Ако готвеше за съпруг — за любим съпруг! — нещата щяха да бъдат съвсем други!

Тя затанцува из стаята, като хвърляше примамващи погледи към Минго. Защо винаги е така сериозен? Защо се беше издала пред него, че може да говори? Голямо удоволствие бе да разговаря с гримаси… По-добре беше да играе, не да виси отчаяно в някой ъгъл като прани гащи на простор!

Вместо да реагира на закачливите й погледи, Минго й обърна гръб и я принуди да се пита къде е сгрешила пак. Не й харесваше, когато не я забелязваше, дори и след като преднамерено го беше ядосала.

Сакета въздъхна разочаровано, повлече се към леглото и се отпусна унило върху него. Можеше да го принуди да й обърне внимание, но се страхуваше, че ако наистина го разсърди, той ще я изпрати при Етауак, а тя предпочиташе да стои тук. Къщата на Етауак вонеше на жълъдова бира, изсушени жабешки кожи и вътрешности на риба!…

Дали не се гневеше, защото сега знаеше кой е бил любовникът й? Почти съжаляваше, че му беше признала истината, но дори и да не го бе сторила, Т’махо сигурно щеше да му го съобщи: той сам се беше сетил. Беше произнесъл името на Джак, взрян в очите й. Тя дори не си отвори устата, но разбра от израза му, че е открил тайната й.

Кой знае защо, не искаше Минго да разбере срамната истина за отношенията между нея и Джак… Каква глупачка беше! Как можа да повярва на лъжите му?! Каква смешна суетност от нейна страна… Тези неща не остават скрити покрити: рано или късно цялото село щеше да разбере, че между тях е имало нещо. Не я бе грижа за другите — дори и за Дулси, която вероятно ще настоява да научи и най-малките подробности. Но за Минго я беше грижа… Истински я болеше, когато й се сърдеше.

Без да й обръща внимание, той притегли стола до масата и се залови да точи ножа за стриди. Изчака го да свърши и се нацупи.

— Ужасен си! Развали ми настроението!

Той кимна и заразглежда смръщено някаква въображаема драскотина върху острието. Засегната, Сакета примига няколко пъти в напразен опит да пусне две-три сълзи: те винаги имаха магическо въздействие върху него. Този път обаче не се появиха и тя реши да ги замени с тежка въздишка. Той продължи да не й обръща внимание и тя загуби и последните останки от търпението си.

— Не ме обичаш, каквито и да ги говори Етауак! И аз не те обичам!

— Знам, врабченце. Винаги съм го знаел — прошепна Минго и този път тя наистина се разплака.

Обърна се, за да скрие сълзите си и се вторачи невиждащо през прозореца…

Когато Т’махо излезе в просеката от поляната, стори му се, че всичко наоколо бе замряло. Подухваше лек ветрец, но захладняваше независимо от яркото слънце високо в небето.

Той се спря за миг с ръка върху задницата на Мароке. Смяташе да отиде направо при Минго, но трябваше да разбере истината. Ако траперите бяха открили Снел, ще ги намери на пристанището. Селяните обикновено се събираха да разискват своите си проблеми край големия наклонен дъб до рибарницата.

Насочи кобилата си натам и се замисли не за Снел и за наказанието, което скоро щеше да му бъде отсъдено, а за Ани. Не трябваше да си тръгва така…

Но ако бе останал, какво повече би могъл да й каже? В такива случаи някои мъже лъжеха, говореха за любов. Но той не я обичаше. Той й се възхищаваше. Любовта принуждава мъжете да вършат глупости. Лошотии. Любовта ги заслепява до такава степен, че са готови да предадат собствената си кръв и плът! Т’махо бе научил съвсем млад, че онова, което жените наричат любов, не е нищо повече от алчност и амбиция.

Не, той не обича Ани О’Нийл повече, отколкото тя го обича, независимо от мислите й сега. Този факт обаче не му попречи да отнеме девствеността й. Беше й длъжник: не трябваше да си заминава по този начин.

Бе се държал като безчестен човек. Веднага щом историята със Снел приключеше, щеше да напише писмо до баща си за Ани. Хамилтън, ако бе все още жив, щеше да й помогне да се установи някъде. За себе си не би поискал нищо — по-скоро би умрял! — но заради Ани бе готов да се подложи на унижение.

Но първо трябваше да се погрижи за Джаксън Снел. И заради Сакета, и защото нито една жена нямаше да бъде в безопасност, докато такъв като него е на свобода. Ако това изискваше да прибегне до помощта на всички мъже от селото, щеше да го стори.

Чу възбудено бръмчене на гласове много преди да завие по пътя надолу към пристанището. Препусна надолу, питайки се дали този смут не се дължи на откритието, че някой бе издържал сам бурята дълбоко в гората. Независимо от слуховете, още никой не знаеше за престъплението на Снел спрямо Сакета.

Отпусна юздите, плъзна се на земята и се отправи към кръга от хора, скупчени около нещо, все още невидимо за него.

А после внезапно се спря, сякаш някой го удари в гърдите. Челото му бързо се покри с дребни капчици пот. Догади му се, стори му се, че ще повърне.

Пред него лежеше мъртвото тяло на Джаксън Снел, с дрехи, покрити със съсирена кръв. Розовият му скалп прозираше през оредялата му коса, а между плешките му стърчеше дръжката на секира.

Замря, втренчен в тази дръжка. Познаваше я много добре. Острието не бе по-различно от всички останали, но дръжката…

Пръв заговори старият Изер Кларк:

— Всички виждаме какво е сторено. Някой тук да знае кой го е направил?

Няколко души отстъпиха притеснено. Последва всеобщо поклащане на глави и отричане. Т’махо бе застинал на мястото си.

Господи, той бе търсил само справедливост, но не и отмъщение! Поне не отмъщение в този груб вид… Поне не сега. Първоначалният му гняв се бе уталожил, както винаги, и той бе решил хладнокръвно да направи всичко възможно този мъж да бъде наказан според пълната сила на закона. Истината бе, че в дъното на душата си предпочиташе закона на племето, който бе по-пряк, но накрая се беше спрял на смъртна присъда чрез обесване, издадена от пълноправен съд.

Чувстваше се измамен. Заради Сакета бе искал той да бъде палачът. За него това беше въпрос на чест! Ако случайно Снел беше наранен при изпълнение на присъдата, Т’махо нямаше да се разстрои кой знае колко, но никога — никога! — не би го ударил в гръб. Само страхливият и слабият удря в гръб! Ударът в гръб е израз на слабост, не на чест!

— Сега не изглежда чак толкова наперен, нали? — промърмори една старица, която надничаше иззад вдигната пред лице престилка.

— Казвате, че сте го намерили така близо до Литъл Оук Гроув?

Един от траперите, все още с няколко празни капана, преметнати през рамо, кимна.

— Правилно. Вървяхме към гората. Виждаме: нещо лежи до първото хълмче. Изпращам Джон Джеймс да види какво е. А той закрещява така, че и мъртвите щяха да скочат! — Той килна назад смачкана кожена шапка с почерняла от пот лента. — Не исках да бъде непочтителен…

Джакария Грей, говорител на старейшините на селото, пристъпи напред и огледа строго тълпата.

— Някой от вас да разпознава тази секира?

Т’махо неволно настръхна: стори му се, че всички насочват погледи към него. Нямаше човек в селото, който да не познава оформената ръчно дръжка от сливова дървесина. Беше я маркирал гордо с личния си знак и бе използвал тази секирка от момче до момента, в който си осигури нова, по-тежка. Преди да я подари, бе наточил острието до получаване на много фин ръб, но тъй като дръжката бе запазена, само бе набил по-солидно клиновете, за да я затегне.

Твърдото като скала дърво бе излъскано от дългогодишна употреба, но знакът му се разчиташе ясно: същият знак, който бе отбелязан на мрежите и капаните му. Знакът, който бе нарисувал с такова удоволствие на кърмата на лодката, която бе купил с намерението да наеме мъже да ловят риба вместо него. Така щеше да се освободи, за да започне бартерни сделки с пушена и солена риба през пролива срещу неща, нужни за селяните.

Вцепенен, той се бе вторачил сега в зловещата гледка пред себе си.

— Т’махо, спомням си, че разпитваше за Снел точно преди бурята — забеляза Джакария. — Успя ли да го намериш или не?

Тълпата стреснато се притаи. Всички насочиха погледи към него и Т’махо изправи рамене.

— Намерих го. Той ме последва в гората и аз го оставих там. Не съм го убил.

— Колкото до последното, най-добре ще е да оставим законът да си каже думата и да открие как така твоята секира е забита в гърба му.

Петимата селски старейшини се отделиха от тълпата като каймак от мляко и застанаха пред него.

— Съжалявам, че се налага да взема такова решение, момче, но смятам, че ще е най-добре да ни оставиш да те арестуваме. Маркус Орелиус ще пресече пролива сутринта. Ще изпратим по него дума да доведе мирови съдия, за да реши кой е крив и кой е прав.

Този път всички погледи се насочиха към тялото, което лежеше на кея. Джаксън Снел беше техният мирови съдия. Въпреки че не бе обичан, той ги бе обслужвал в качеството си на такъв през последните дванайсет години. Е, никога не са имали особено голяма нужда от услугите му. В Кинъкийт, както и във всички останали селища на острова, хората предпочитаха да решават сами спорните въпроси помежду си.

Т’махо стоически гледаше втренчено пред себе си. Имаше само един начин да отхвърли обвинението, но това трябваше да стане за сметка на някой друг. Бе подарил секирката преди години. Само Господ знаеше как се бе появила там, където беше сега, но пък защо не? Половината село е под водата и много вещи бяха отнесени от стихията, заровени в пясъка или просто се намираха на най-неочаквани места.

— Говори се, че смъртта идва при трима души един след друг — обади се една от жените. — Чух, че Илайа е заминал на оня свят, сега — Снел. Господи, кой ли ще е следващият?

В една такава малка общност новините се разнасяха бързо. Минго засилваше основите на къщата си, които бяха леко подкопани от бурята, когато младият Кормик Барнс дойде с варел за вода.

— Този тук изглежда като твоя, Минго. Още не съм намерил нашия. Може би досега е стигнал половината на пролива.

Минго изправи силното си тяло, окъпано в пот.

— Благодаря, моят е, но ако имаш нужда от него, запази го. Имам друг.

— И ние имаме резервен, но много ти благодаря.

Сакета чу гласа на най-хубавото момче в селото и не можа да се въздържи да не увисне на прозореца. Махна с ръка, за да я забележи, ухили се, но бързо се дръпна навътре, когато Минго се обърна със строго изражение към нея.

— А, ето къде се крие Сакета! Говори се, че е много болна: цялата на петна и…

— Не съм на петна! — понесе се възмутен вик отвътре.

— Сакета! Внимавай как се държиш!

Младият Кормик погледна първо Минго, после прозореца. На лицето му беше изписано нескрито любопитство.

— Ако това е всичко, благодаря ти, Кормик — заяви Минго сковано.

Но момчето още не беше свършило.

— Знаеш ли най-новото? Донесоха съдия Снел рано тази сутрин, по-мъртъв и от удавен плъх, и арестуваха Т’махо. Държат го на платнохода на съдията, тъй като само той не е зает с работа. Онези двамата моряци на Снел са напълно способни на убийство, но били избягали преди бурята. — Той поклати глава и русата му коса се разпиля по прекалено големите му уши. — Тая секирка на Т’махо е прерязала гръбначния му стълб. Ако само видите колко кръв е изтекла!… Палтото му е на парцали. Ще трябва да го преоблекат преди погребението…

Но Минго не го остави да продължи. Изкрещя през рамо на Сакета да не мърда от къщата, спусна се към ограденото място и грабна юздите на Репутак.

Сакета беше в безопасност! Стената от страх, която го бе притискала от момента, в който тя се оказа така близо до смъртта, започна бавно да се руши. Врабченцето му бе в безопасност. Но ще мисли за нея по-късно. Сега трябваше да спаси Т’махо. Сигурен беше, че приятелят му никога не можеше да убие хладнокръвно някого, колкото и голямо да е изкушението.

Кормик тръгна към пристанището: как така ще изпусне вълнението от необичайното събитие! Същевременно много му се искаше да разбере дали Сакета има наистина петна или не. Обзаложи се, че тя ще се измъкне от къщата веднага след Минго. Ако имаше някой в този свят, когото това момиче да обичаше повече от себе си, то този някой бе брат й.

Ани забеляза познатите платна далеко от брега почти преди час. Те висяха отпуснато като мокри чаршафи и едва припляскваха на слабия вятър. Разбира се, възможно бе и да не е пощенският платноход, но ако беше той, Ани нямаше да го изтърве! Ако не откриеше господин Снел, продажбата на добитъка просто щеше да изчака. Тя се облече бързо, вдигна косата си, поколеба се дали да сложи шапка или не. Накрая реши, че небрежното й облекло се отразява зле на поведението й, нахлупи я, закрепи я с две фиби, вече поръждавели от постоянната солена влага. Постави и корсета си, здраво пристегнат. Може би ако не се бе отказала от него, нямаше да й се случат някои неща… Според госпожа Би немарливото облекло води до разпуснато поведение, което пък води директно до царството на дявола.

Но защо тогава госпожа Би избяга с пътуващ търговец заедно с корсета, ръкавиците и тюрбана с перо от щраус?

— Каква е ползата да се измъчвам за нещо вече сторено и непоправимо? Все едно да се опитвам да събера разляно мляко — промърмори Ани. Беше сгрешила и трябваше да се примири с този факт. Очакваха я куп неща за вършене, предстоеше й пътуване и колкото по-скоро тръгнеше, толкова щеше да е по-добре!

Добитъкът ще се погрижи сам за себе си, докато уреди нещо. Възнамеряваше да бъде на платнохода, когато потегли от пристанището на Кинъкийт. Колкото до крайната цел на пътуването, нека той реши вместо нея. Всеки град, достатъчно голям, за да поддържа поща, ще е достатъчно голям, за да даде хляб и на една шивачка!

Когато се замисли за случилото се през краткия й престой на острова, където дойде, искряща от надежда и вълнение, Ани едва сдържаше сълзите си. Ако с плач бе възможно да промени нещата, щеше да изплаче очите си, без да се замисли дори за миг. Но сълзите нямаше да върнат баща й. Нито имаха нужната магическа сила да накарат Т’махо да се влюби в нея.

Според Библията имаше време за сълзи и време за смях. Настоящият момент не бе подходящ нито за едното, нито за другото.

— Бедният Джейкъб — промърмори тя, като измъкна юздите, затрупани под куп боклуци. — И на тебе ти липсва татко, нали? Може би ще ти хареса да живееш при господин Минго… Той изглежда много мил човек.

Колкото до Куийни, тя — или той — ще трябва да се бори сам за себе си…

Ани погледна към пролива: платната все още бяха доста далече. Помоли се вятърът да й даде време да стигне до селото и да уреди някой да изпрати куфара й веднага щом се устрои.

Първо се помоли да не среща Т’махо, преди да отплава. После се помоли да го срещне. Което беше почти толкова логично, колкото всичко, сторено от нея от мига, в който стъпи на острова. Разсмя се, въпреки че сърцето й се късаше от болка и отчаяние.

На няколко километра от Кинъкийт приливът бе толкова нисък, че черният корпус на едномачтовия платноход бе доста под нивото на пристанището. Веднага щом вратата се хлопна зад него, Т’махо се почувства като животно, хванато в капан. Хвана се за месинговата рамка на частично открития страничен отвор и се вторачи в няколкото чифта крака, които му пречеха да разбере какво става. Все още не бяха преместили тялото. Какво чакат?

Кой ли е светил маслото на това мръсно копеле?

Колко ли време щеше да запази разума си, затворен в тази задушаваща кутия, която вонеше на ром и мръсотия? Винаги му е било трудно да понася малки затворени пространства: затова къщата му имаше прозорци и на четирите стени, а новата лодка бе отворена — имаше само брезентов навес за в случай на дъжд.

Разпознаваше старейшините по обувките и крачолите на панталоните: само тях виждаше от позицията си до отвора. Напрегна слух, но не чуваше нищо.

Мъжете говореха тихо, сякаш близостта му ги смущаваше. Т’махо също беше смутен, но бе започнал да разбира, че нещата са много по-сериозни, отколкото му се беше сторило в началото.

Тук той си беше създал име на човек на честта.

Но какво ще стане, ако вместо да доведат друг мирови съдия в селото, го откарат през пролива? Никой там нямаше да се обади в негова защита. Какви щяха да бъдат шансовете му? Някакъв индианец от незначително племе. При това островитянин. Всички смятаха островитяните за много нецивилизовани. На континента дори се разпространяваха слухове, че те нарочно примамват кораби в плитчините! А всъщност по-голямата част от мъжете рискуваха живота си във време на криза, за да спасят другите…

Но истината се движи бавно, а лъжата лети бързо…

„Ахон!“ Когато осъзна цялата сериозност на положението, Т’махо се замисли за баща си. Дали бе още жив? Бяха изминали години — дванайсет години, по-точно казано — от деня, когато Хамилтън го доведе на острова и го остави, без дори да се постарае да проучи дали майка му е жива! Литъл Фийт бе починала при раждане… Що за човек ще е този, който постъпва така с единствения си син?

Но е възможно Т’махо да не е повече негов единствен син. Досега може да е направил поне дузина жълтокоси синове — точно като жената, която бе предпочел пред собствената си плът и кръв…

Той изруга, удари гневно юмрук в разтворена длан и пак се обърна към отвора. А там, само на няколко метра, стояха ботушите на Минго с двойно завързване! Т’махо ги познаваше добре. Минго ги беше купил преди повече от година, когато случайно бе дочул Сакета да се възхищава от ботушите на търговец на дървен материал.

За какъв дявол беше тук Минго? Та той трябваше да е у дома си да се грижи за Сакета! Опасността за нея бе преминала, но някой трябваше да се грижи не само за Сакета, но и за Етауак!

Умът му се отплесна по Ани. Мислеше за нея с нарастващо усещане за загуба. Сега някои трябваше да се погрижи и за нея: да се постарае да я устрои някъде или поне да я прибере в прилична къща. Защо не и в неговата? Ще се уговори с Минго: ако не се върне, да даде къщата на Ани. И да продаде новата лодка и да й даде парите. Освен това да се грижи за нея, защото тя самата е безпомощна: няма да знае какво да прави, къде да отиде…

А какво щеше да се случи, ако се разбунтуваше друга буря? Ами ако светкавица предизвика паника сред стадото? Старата колиба на Илайа не предлагаше сигурна защита!

Заруга тихо, докато мислеше за нещата, които бе вършил, а не бе редно да върши, и за нещата, които не бе свършил, а е трябвало да свърши. Почука силно на стъклото.

— Минго, проклет стар вол — извика той, — престани с това дрънкане, за да чуеш какво ще ти кажа!

Разви нетърпеливо месинговия винт, разкачи прозорчето и побърза да вмъкне глава в отвора. Пое жадно дъх и напълни дробовете си с мирис на сол и йод, разлагаща се риба и накатранени мрежи. Божествен аромат в сравнение с отвратителната смесица от ром и пот!

Точно в този момент обувките на Минго изчезнаха. По палубата на „Опал“ затракаха стъпки. Широка усмивка освети лицето му. Минго ги бе убедил да го пуснат! Само един Господ можеше да каже как, но го бе постигнал!

Полираният махагонов капак се повдигна и в отвора се появиха двата големи крака на Минго в ботуши, последвани от още два чифта ботуши, които заслизаха по тясната стълба. Т’махо се приготви да напусне тясната задушна каюта.

— Време беше, ти, стари…

— Съжалявам, Минго — прекъсна го Изер Кларк. — Нещо не е в ред. Т’махо трябваше да каже, че ти си го сторил, но сте големи приятели и той сигурно е решил да поеме всичко върху себе си.

Усмивката на Т’махо избледня.

— Минго? Изер? Какво става?

— Минго призна, че той го е направил, така че ти си свободен да си отиваш, Т’махо.

Т’махо изруга и неволно стисна дръжката на ножа: никой не се беше сетил да му го отнеме.

— По дяволите, Минго, ти си проклет лъжец! Нито ти си убил това копеле, нито… — Щеше да се изтърве да каже „нито аз“, но тогава Изер и другите вероятно щяха да подновят с нова сила опитите си да намерят истинския убиец… Рано или късно някой щеше да си спомни, че през последните няколко години не Т’махо, а някой друг използва тази секирка.

— Минго не го е направил, Изер. Секирата е моя и ти го знаеш. Видя моя знак на дръжката.

Двамата старейшини погледнаха единия, после другия младеж.

— Знам, че не лъжеш, синко — обади се Джакария.

— Така е, не лъжа — потвърди Т’махо.

— От друга страна, не виждам причина някой да заяви, че е свършил нещо лошо, след като не го е свършил. Най-добре е да изчакаме съдът да реши кой е прав и кой — крив. Съгласен ли си, Изер?

Изер потри замислено брада, погледна озадачено единия, после другия: бе живял на този свят повече от седемдесет години, но за пръв път се сблъскваше с такъв сложен проблем. Най-сетне кимна.

— Ще се погрижа за жените ви, Т’махо. Напишете какво искате да се направи с лодките, мрежите и другите неща. Който от вас не се върне, може да бъде сигурен, че ще се погрижа последните му желания да бъдат изпълнени.

Малко настрани от пристанището, наполовина скрита от могъщите клони на огромен дъб, Сакета стискаше ръката на Кормик Барнс с все сила и той се мръщеше от болка.

— Завеждат и Минго долу — прошепна тя дрезгаво. — О, не, не Минго, моля те!

— В такъв случай той го е направил, не Т’махо. Т’махо е доста избухлив, но досега не знаех, че и Минго е такъв… Трудно е да се познае кой какъв е… Какъв грозник е тоя Минго, нали?

Сакета дръпна рязко ръката си и изгледа свирепо Кормик, когото някога бе считала за най-красивото момче в селото. Дори ако не беше тази миризлива стара торбичка с асафетида[1], която носеше на врата си, за да го предпазва от инфлуенца, тя вероятно нямаше да има нищо против брак с него след няколко години.

— Минго не е грозен! Лицето му е пострадало от огън преди години, но това не означава, че е грозен! — Кормик сви рамене и замълча, което я раздразни още повече. — Ще те издам, да знаеш! Ти пусна оная мъртва котка в комина на госпожа Партения!

— Тогава аз пък ще кажа, че си тъпчеш парцали отпред, за да изглежда, че имаш гърди!

— Не е вярно!

— Вярно е. Един ден миналото лято газеше в потока, спъна се в дупка на воден плъх и когато падна, те заплуваха по водата!

Сакета посегна да го удари, но на „Черният опал“ настъпи раздвижване и тя се взря напрегнато към пристанището. Разпозна двамата мъже на палубата: Изер Кларк и Джакария Грей. Тя пак сграбчи ръката на Кормик.

— Но къде е Т’махо? Минго не го е направил! Знам, че не е!

— Почакай тук, Сакета. Ще отида да проуча какво става — обади се Кормик и гласът му внезапно прозвуча като глас на човек, много по-възрастен от шестнайсетте му години.

[1] Смола с отблъскваща миризма, получена от различни азиатски растения, използвана за лекуване и предпазване от болести. — Б.пр. ↑

17.

Ани остави куфара до вратата: някой ще го прибере по-късно и ще го изпрати там, където тя отседне. След известно обмисляне остави пътната чанта, шала и дамската си плетена чантичка на пъна, който служеше за праг. Така ще може да мине с мулето наблизо, да се наведе и да ги вземе. Нямаше как да възседне Джейкъб, ако не освободи и двете си ръце и не се съсредоточи изцяло върху това действие с повишена трудност. Когато се опита да го възседне първия път с плетената си дамска чантичка в ръка, тя се бе залюляла на дръжките си, плеснала го беше отстрани и той едва не събори вратата с ритници.

Тъкмо когато за трети път се опитваше да постави юздата на Джейкъб — този път вече правилно, както се надяваше от все сърце, — пристигна Сакета с гръм и трясък и скочи от понито си точно пред навеса.

— Ани! Трябва да дойдеш с мен на пристанището! Веднага!

Стреснат от гласа й, Джейкъб поклати глава и се освободи от неумело поставената юзда.

— Сакета? О, боже! Не е ли чудесно? Така се безпокоях, че…

— Това сега няма значение! Тръгвай веднага! Т’махо има нужда от теб!

— Т’махо? — Досега Ани само бе чувала, че има моменти, когато кръвта се смръзва във вените. В този миг разбра какво значи това. Полазиха я тръпки, които нямаха нищо общо с понижаващата се температура. — Болен ли е? Ранен ли е?

Сакета вдигна ръчно изработената юзда и хвана Джейкъб за късата грива. Като го гледаше строго в хитрите му очички, плъзна я на място и подаде на Ани края.

— Искаш ли седло?

— Седло? — Би приела стълба. Колкото до седло, Ани дори не можеше да повдигне седлото на баща си, а още по-малко да се оправи с разните там такъми и ремъци.

— Тръгвай тогава! Планът им е да тръгнат веднага щом майката на Маркус Орелиус изглади ризата му и закърпи най-приличното му сако. Дори няма да изчакат Джил и Инасио да се върнат!

— Джил и Инасио? — „Тръгват? Маркус Орелиус?“

— Португалците. Побързай!

Разбира се. Португалците. Ани се зачуди дали не е паднала някъде и не е ударила лошо главата си. Не разбираше нито дума! Но напоследък кога ли бе успявала да намери логично обяснение на каквото и да било?

— Сакета, моля те, поспри се замалко. Точно тръгвах към пристанището да взема пощенския платноход… А ти се втурваш и настояваш да отида веднага — къде точно?

— На пристанището. Пощенският платноход още не е пристигнал и освен това може да почака. Аз ще говоря за Минго, но ако го направя, няма как да говоря и за Т’махо, така че ти ще трябва да го спасиш!

Сакета задържа мулето, докато Ани се качи на рахитичната портичка, повдигна се и възседна Джейкъб. И този път не бе по-лесно от последния, но все пак успя. Сакета плесна прашната му задница, а Ани впи пръсти в грубата грива с миши цвят и се опита да запази равновесие. Ако паднеше, щеше да бъде стъпкана и нямаше да успее да спаси когото и да било.

— По-почакай! Ча-чантата миии!

Но Сакета вече препускаше напред и Ани подскачаше след нея върху гърба на Джейкъб с поли, вдигнати над коленете.

— Престани да размахваш уши, Джейкъб, не се опитвам да те гъделичкам! — Но го притискаше с крак вместо с пръсти. — Сакета, намали! Върни се веднага! Искам да знам какво е станало! Как е Т’махо? Зле ли е? Пита ли за мен?

— Още не — извика по-младото момиче през рамо.

— Не е питал за мен?

— Не е съвсем зле. Още! — Но понамали достатъчно, за да даде възможност на Джейкъб и Ани да я настигнат.

Ани се намести по-стабилно върху Джейкъб с надеждата, че ще я подхвърля по-малко.

— Какво се е случило с Т’махо? Сакета, къде отиваме? Какво трябва да сторя, когато пристигнем?

— Не е нужно да вършиш каквото и да било — отвърна Сакета. — Когато пристигнем там, единственото, което трябва да сториш, е да заявиш на господин Изер, господин Джакария и останалите, че Т’махо е прекарал нощта с тебе.

Ани се дръпна стреснато назад, като че ли някой я бе ударил внезапно в гърдите.

— Той ли ти каза?!

Сакета се извъртя бързо и се вторачи в нея с кръгли като кестени тъмни очи.

— Бил е наистина при тебе?!

— Сакета, би ли била така добра да започнеш от самото начало? От какво точно трябва да спасявам брат ти?

— От бесилото.

Ани загуби концентрацията си, Джейкъб премина в тръс и тя едва не падна.

— О, господи!… Бесило ли каза?…

— Те твърдят, че той е убил Джаксън Снел. Точно посред бурята. Джон Джеймс разказа на всички как мъртвият воден плъх първо е отпуснат, после се вкочанясва, после пак се отпуска, ако човек го изчаква достатъчно дълго, за да го одере. Но ако прекали с изчакването…

— Сакета!

— Всъщност те казаха, че когато са открили…

— Сакета! Не ме интересуват мъртви плъхове!… Защо мислят такива ужасни неща за Т’махо?

— Опитвах се да обясня как те… да, добре… Според тях това трябва да се е случило късно снощи, защото той е бил вкочанен, когато го откриват тази сутрин. Отивали са да поставят капани за плъхове, за да използват началото на спада на водата. Казаха още, че Т’махо ги питал за него, така че когато го видели да язди към гората точно преди смрачаване снощи…

— Сакета! Говори за главното!

— А, е, добре — той не го е сторил. Поне смятам, че не е той. Но дори и да го е направил, оня си го заслужаваше, но не мога да понеса мисълта да завлекат сега Т’махо на някое ужасно място, където дори няма да може да вижда какво става навън, защото той страшно мрази да бъде затворен — също и Минго, защото те ще го обесят и аз никога повече няма да го видя, а въпреки че ме подлудява, аз го обичам повече от всичко друго на света и…

Ани поклати замаяно глава и шапката й се изкриви. Сакета бе възвърнала гласа си, да, но какво се бе случило с ума й?

— Сакета, спри се и започни отново! — заповяда тя твърдо. — Първо: кой кого е убил? Кой твърди, че Т’махо го е сторил? Кой го е затворил и как Минго е намесен в цялата история?

Докато стигнат до селото, вятърът промени посоката си и към брега затичаха една след друга белите гребени на вълните. Захлади се чувствително, но Ани трепереше не поради внезапното спадане на температурата…

По своя несвързан начин Сакета най-сетне бе успяла да обясни, че Джаксън Снел е мъжът, който я бе пребил и който я бе забременил, че Т’махо бе открил истината — според нея той го бе подозирал от самото начало. Освен това като че ли всички в селото знаят, че и Т’махо, и Минго са търсили някого от дни, въпреки че никой не би могъл да каже със сигурност нито точно кого са търсили, нито защо.

— И когато тази сутрин откриват Снел със секира в гърба, заявяват, че Т’махо го е сторил, а после идва Минго и казва: „Не, аз го сторих…“ Сега и двамата са затворени в платнохода на Джак и чакат Марк Орелиус да ги откара през пролива на съд.

— Но защо са затворили и двамата? — запита Ани. Тя бе успяла да се справи със закривените завъртулки на разказа й и накрая бе събрала всички подробности, които се мъчеше да напасне: все едно че шиеше със затворени очи лице на юрган от различни по цвят парчета плат.

— Ако ставаше въпрос само за единия от тях, старците щяха да се справят с него и сами. Сигурно щяха да го прогонят от острова за вечни времена. Щяха да му кажат просто: „Махай се оттук и никога не се връщай.“ И той нямаше да се върне. — Сакета говореше така искрено, че Ани не можеше да не й повярва. — Това е ужасно наказание: никога да не можеш да се върнеш вкъщи!… Но сега те не са сигурни кой от двамата го е сторил и понеже не могат да накажат и двамата, решават някой външен човек да реши кой от тях е виновен. Предполагам, че онзи нещастен пълномощник можеше да замести съда, ако беше тук, но той не е идвал от месеци — всъщност откакто онзи кораб, пълен с трупи, не пусна котва до Трент Хилс.

Ани пак поклати замаяно глава. Нямаше много познания за закона, но раздаването на правосъдие на острова й изглеждаше повече от странно. Сега обаче главната й грижа бе Т’махо.

— И двамата са обвинени в… убийство?

Сакета сви рамене. Тя беше с протрити обувки без чорапи, избеляла памучна пола и простичка муселинова блуза. Хладният ветрец, който подухваше откъм океана, сякаш изобщо не достигаше до нея.

— Джак е бил убит през нощта. Знакът на Т’махо е върху дръжката на секирата, забита в гърба му. Тя обаче отдавна не е негова. После Минго скача и заявява на всички, че той го е сторил, а Т’махо казва: „Не, не е вярно!“ и сега никой от тях не отстъпва.

Нужна й бе цяла минута, за да осмисли чутото, но въпреки всичко Ани остана с чувството, че е изпуснала някаква много важна подробност. Сакета бе възвърнала говора си, но и сега бе трудно човек да следи потока на мислите й — разбираше я почти толкова трудно, колкото при първата им среща.

Джаксън Снел? Уважаван служител на правосъдието? Партньорът на баща й? Даде си сметка, че бе усетила инстинктивна неприязън към него още в началото на срещата им. И все пак й се струваше повече от невероятно: двамата със Сакета…

Но очевидно така е било.

Нито за момент не се усъмни, че ако Т’махо наистина бе разкрил кой се беше държал така ужасно със сестра му, нямаше да скочи и да го убие. Но не и с удар в гърба. Вярно, първоначално го бе възприела като жесток, кръвожаден дивак. Сега обаче Ани беше сигурна, че той никога не би се държал като последен страхливец. Не го познаваше отдавна, но имаше чувството, че бе израсла с него… Беше готова да се закълне, че Т’махо има по-силен усет за чест от много други мъже!

— Ще го направиш ли?

— Ще го какво?… Искаш да кажеш дали ще им заявя… онова? Разбира се, че ще го направя! — Знаеше, че ако в този момент Т’махо поиска от нея да премине и през огън за него, тя просто би вдигнала поли и би пристъпила напред без излишни въпроси.

Тълпата още не се беше разпръснала: сега се спореше по особено важния въпрос кой ще прекара „Черният опал“ през пролива, тъй като Маркус естествено искаше да го прекоси в собствената си лодка. Нужно ли беше да търсят екипажа на Снел? Трябва ли да извадят секирата от тялото на убития, преди да бъде покрит и пренесен на борда?

— Според мен тя е доказателство — заяви Изер Кларк за секирата.

— Какво като е доказателство? Някак не е в реда на нещата — възрази Джакария.

Друг се обади, че според него секирата трябва да бъде извадена от трупа, обвита отделно и поставена до него. Но кой щеше да го направи?

Никой не пожела.

Сакета се плъзна от понито си, пусна юздите и остави Ани да слезе от мулето както намери за добре. Ани бе благодарна, че никой не забеляза колко тромаво се справи с положението. Погледите на всички бяха приковани към тъмнокосото момиче, изправено спокойно точно пред старейшините.

— Господин Изер — започна Сакета и младият й глас звънна, чист и ясен, в настъпилата тишина, — върнете Минго обратно на палубата и го пуснете, защото не е сторил онова, което е казал, че е сторил. Не е убил Джак Снел. И ако искате да знаете откъде съм сигурна, то е, защото Минго беше с мен през цялата нощ — от вечерта до сутринта. И не се е измъквал от леглото ми да ходи по гората и да забива секири в гърба на Джак, защото щях да се събудя дори и ако помръднеше само пръста на крака си! — Сакета говореше с гневно вдигната брадичка. Беше център на внимание и нямаше съмнение, че страхотно се наслаждава на новата си роля. — Понеже ние бяхме ей толкова близо! — Повдигна два пръста, притиснати плътно един до друг. — Така че отивайте да го изведете оттам още сега!

На лодката двамата мъже стояха, притиснали лица към страничния отвор, и слушаха поразени тази забележителна тирада.

— Вярно ли е? — запита Т’махо.

— Не. — На лицето на Минго бе изписана странна смесица от замаяна невяра… и надежда. Но преди някой от тях да успее да каже нещо повече, напред пристъпи Ани с бузи, червени като косата й.

— Трябва да освободите и господин Т’махо — заяви тя високо и убедително, макар и не достатъчно силно. — Защото… е, поради същата причина.

Всички погледи се насочиха към Сакета и Ани се впусна в обяснения:

— Не, той беше с мен! Искам да кажа, Т’махо беше, не… — Затвори за момент очи, пое дъх. — Двамата с Т’махо бяхме заедно цялата нощ. В моето легло. Така че той не би могъл да… е, той просто не би могъл, това е!

Западният вятър свиреше тъжно през мачтите на дузина рибарски лодки, закотвени на пристанището. Ани потръпна и се обгърна с ръце. Едва ли би се чувствала по-гола дори и да беше без корсета и многократно закърпваните чорапи…

Обърнала лице настрани от ужасния труп в краката й, тя мислеше, че репутацията й не струва и паница боб пред живота на Т’махо. А и кой ли я познава в Кинъкийт? Баща й бе напуснал този свят и нямаше да страда от позора й. А след като си отидеше оттук, всички скоро щяха да я забравят…

Както и тя тях.

Петте възрастни мъже приближиха посивели глави и зашепнаха. От време на време някоя от тях кимаше умно. Друга се поклащаше в знак на несъгласие. Това продължи толкова дълго, че едва се сдържаше да не запиши. Очакваше веднага някой да се втурне към платнохода и да освободи затворниците.

Вместо това те говореха. И говореха. И говореха!

Сакета разбута тълпата, за да поздрави приятелката си Дулси Скарбъроу и двете също приближиха глави и зашепнаха енергично. Един-два пъти Сакета кимна с усмивка и доволно изражение, сякаш тя бе героинята на деня.

„И сигурно е“ — помисли Ани. Никога досега — дори и в сиропиталището на госпожа Бидлкуум за бедни момичета — не се бе чувствала така изолирана. Толкова самотна…

Усещаше болезнено замислените погледи на някои селянки и пръстите й нервно премятаха пискюлите, които красяха някога завесите в задната гостна на госпожа Би, а сега се люлееха от корсажа на роклята й. Междувременно петимата старци се впуснаха в ново разискване на случая: следва ли или не двете жени да увеличат броя на затворниците в платнохода и да бъдат изпратени през пролива, за да се даде възможност на съда да изясни напълно тази нещастна история.

— Те са доказателство също като онази там секира — твърдеше Изер Кларк.

— Не са доказателство, а са жени и един свестен мъж не изпраща жена през пролива просто ей така.

— Смяташ, че говорят истината?

— Истината! Онази младата няма да познае истината дори и тя да скочи и да я ухапе по брадичката…

— Момичето на О’Нийл?

— Не, не момичето на О’Нийл. Онази там — Сакета! Веднъж ми разказа, че баща й бил цар в някаква чужда страна и скоро щял да дойде и да я отведе да живее в замък: достатъчно било само да му се обади.

Ани чуваше всичко и още повече се сковаваше на мястото си. Последваха върволица от приказки, свидетелства за живото въображение на Сакета. И все пак в грубите им гласове се прокрадваше известна нотка на снизхождение.

Ани чакаше решението им, потръпвайки безмълвно пред тях. Едва се сдържаше да не им извика да прекратят това безкрайно бърборене и най-сетне да пуснат всички на свобода!

— Ей, я вижте? Идва пощенският платноход! — извика едно от децата. Отегчени от приказките на големите, те играеха на брега с мидени черупки.

— Ако питате мене, имаме случай на убийство без убиец — заяви дълбокомислено един от старейшините. — Както виждам нещата, най-добре ще бъде да пуснем всеки да си ходи вкъщи.

„Да! — изкрещя мълчаливо Ани. — Просто ни пуснете да си отидем вкъщи и върнете часовниците с един ден назад!“

— И все пак той беше истински мирови съдия. Не е правилно да не потърсим отговорност от някого.

— Но — намеси се друг глас — като се вземе предвид колко отвратителен и надут кучи син беше, възможно е тази секира просто да е хвръкнала и да го е повалила мъртъв на земята. Свидетел съм бил на много странни неща…

— Искаш да кажеш, че е настъпил сезонът на кучите синове? Защото онзи мой зет в Чикмакомико, който…

— Спри се, Лонцо. Всички знаем всичко за зет ти. Колкото до мен, аз гласувам да пуснем всички на свобода, да зашием Снел в парче брезент, да го закараме до Дайъмънд Шоулс и да го пуснем в океана. Ако някой започне да задава въпроси, ще кажем, че не знаем кой го е направил — заяви Джакария Грей и внесе ред в неформалното съдебно заседание. — Което — завърши той благочестиво — е чистата Божа истина.

Всички се съгласиха с него и точно се канеха да го потвърдят с вдигане на ръка, когато се появи Етауак. Старицата мина през тълпата от хора, вторачи се в трупа през чифт загадъчни черни очи, заровени дълбоко в гънки от бръчки. Изсумтя презрително и измъкна смъртоносното оръжие с учудващо грациозно движение на все още силна ръка, закалена от години кълцане на зеленика.

— Моята секира — промърмори тя, като я изтри в мръсната си престилка. — Аз я поставих там. Сега я връщам вкъщи.

И потегли към дома си, без да се обръща назад, съпроводена от смаяните погледи на цялото село!

Настъпи мъртва тишина, последвана от истински хаос. Джакария ги укроти, като удари няколко пъти с весло по варела наблизо.

— Слушайте сега. Всеки знае, че старата Етауак е луда — обяви той гръмогласно. Всички се съгласиха. — Нито една нейна дума не е за вярване. — Няколко глави кимнаха в съгласие. — Кое нейно предсказание се е сбъднало? Нито едно! — Но когато нищо не помагаше, всеки бе търсил старицата за това-онова… Тя твърдеше, че може да лекува всичко — от косопад до импотентност. Надеждата бе мощна сила… — Колкото до Снел, всеки знае, че този човек беше крадец на добитък. Може би дори нещо по-лошо. — Бързото съгласие на всички изненада Ани. — Подозирам, че има пръст в смъртта на Илайа, но каквото е сторено — сторено е. Някои хора отвъд пролива са толкова побеснели от кражбите му, че както го виждах, рано или късно все някой щеше да го убие. Случи се да е рано.

Главите отново се наклониха една към друга. Устните се задвижиха бързо. Ани имаше чувството, че потъва в някакъв страшен кошмар. „Откраднат добитък?… Господин Снел?… Татко?!…“

— Смятам, че който е забил тая секира в гърба на Снел, ни е направил услуга. Преди да се усетим, Снел щеше да се вкара в някоя голяма беля и да пренесе неприятностите си на острова. Тук щяха да плъзнат повече адвокати от зайците в Трент Хилс!

Замаяна, Ани изслуша заключителните аргументи на неформалния съд по убийството на мировия съдия Джаксън Снел. Всички се съгласиха, че жената, наречена Етауак, е луда, но доколкото всеки знае, е безвредна, стига да се стои настрана от питиетата й. До този момент не е известно да е причинила болка на някого. Поне не нарочно.

Прибрала беше малките на Литъл Фийт, когато те имаха нужда от дом. И в края на краищата беше само жена. Жена от острова. Като техните собствени. Освен това умееше да прави чудесна жълъдова бира.

Преди общата буйна радост от взетото решение да бе напълно затихнала, две малки лодки се изместиха така, че платноходът с пощата да заеме определеното за него място. По кея тичаха момчета, хващаха въжетата и ги връзваха здраво. Междувременно главното платно бе смъкнато и твърдата сива тъкан се надипли над гика[1].

Погледът на Ани бе привлечен от изумруденозелено боне и модерно облечена фигура, която стоеше до перилата и гледаше напрегнато към тълпата. Какво, по дяволите, правеше тази жена тук? Кого търсеше?

Все още вцепенена от преживяното през последния час, Ани забеляза, че жената извика един моряк, нещо му каза и му даде монета. Той тръгна към кея по набързо поставената дъска и се отправи към старейшините.

Няколко пъти погледите на всички се отправиха от жената към старейшините и обратно. Ани обаче не се интересуваше повече от тайнствената пътничка. Сгърчена вътрешно от болезнено смущение, тя все още чакаше Т’махо да излезе от временната си килия.

— Хамилтън? — прозвуча ясно гласът на Джакария и успя да привлече пак вниманието й. — Казваш, че пита за някого на име Хамилтън? Мили боже! Разбира ли някой тук за кого става дума?

Младият моряк му подаде смачкано писмо, докосна почтително кепето си и изтича обратно на пощенския платноход. В този момент двамата затворници бяха изкарани на палубата на „Черният опал“.

Наклонил глава, Джакария Грей се вторачи в писмото, а после зашепна нещо на другите, но сега Ани имаше очи само за един мъж. Успя да го зърне през тълпата — видя открития му гръден кош, изправените рамене, гордо вдигнатата глава — и пожела земята да се разтвори под нея и да я погълне… На място я прикова само гордостта й.

Дали я беше чул? Разбрал ли беше какво призна тя пред цялото село? И дали не смяташе, че по този начин тя се опитва да го компрометира?

Нямаше сили да се изправи пред него — трябваше да избяга!… Веднага!…

Беше разкъсана между желанието за бягство и необходимостта да намери капитана на пощенския платноход, за да го помоли да й запази място, докато прибере нещата си и се върне обратно. Промъкваше се през тълпата местни жители, когато погледът й пак попадна на Т’махо. Той гледаше втренчено жената в зелено.

И Ани неволно я погледна. Тя наистина заслужаваше внимание: беше забележително красива, макар и да не бе в първа младост. И други от тълпата бяха забелязали странното поведение на непознатата и Т’махо и ги наблюдаваха с любопитство. Независимо от гордата му стойка, Т’махо изглеждаше зле, нещастен и мрачен.

Сърцето я заболя. Той изглеждаше така, като че ли не бе спал цяла седмица. Запита се дали е разбрал, че тя е тук…

Дори и да бе разбрал, сигурно му е все едно…

— Бенджамин — обади се тихо непознатата и вятърът понесе гласа й към Ани. — О, Бенджамин, колко си порасъл!… О, как ще се гордее Йенсен с теб!… Имаш неговите очи — не бях го забелязала досега…

Ани се обърна бавно. Кой е Бенджамин? Никога не бе чувала и за Йенсен. Определено не искаше да знае какво общо има Т’махо с жената с посребрена златиста коса, облечена в рокля от зелено кадифе, обточена с визон, под изумрудено боне. Която и да беше, непознатата несъмнено засенчвате червенокосата, облечена в сива рокля втора употреба, подновена с част от избелели завеси…

„Не го направих, за да… Не искам ничии благодарности!“ — вдигна гордо брадичка Ани.

Или може би?…

Всъщност бе казала истината — дори и тази истина да я осъжда като паднала жена пред всички от селото.

Дали Т’махо я беше видял? И дали не мисли, че се върти наоколо, очаквайки награда за признанието си?

И каква ирония на съдбата! Дори и да не беше отворила устата си, двамата мъже щяха да бъдат освободени след драматичната поява на старата индианка…

„Никога повече няма да намеря сили в себе си да го погледна в очите“ — мислеше Ани. Не и след случилото се днес. За щастие нямаше да й се наложи.

Преглъщайки сълзите си, Ани изчакваше в края на тълпата благоприятна възможност да говори с капитана на пощенския платноход. По-добре ще е да отиде за нещата си и да побърза да се върне, преди платноходът да е отплавал.

О, какво й става? Не може да мисли… дори не може да вижда: очите й сълзяха от миризмата на опушена риба и катран…

Внезапно взе решение, обърна се рязко и забърза към мулето, което бе вързала за някакъв кол наблизо. Джейкъб, сякаш впечатлен от настроението й, я изчака кротко да се покатери на гърба му, без да предложи помощ, но и без да й пречи.

„Това беше най-лошият ден в живота ми…“ — въздъхна Ани. Напоследък преживя няколко такива дни, но този бе върхът на всичко. Беше се компрометирала неспасяемо заради мъжа, когото обичаше, а после същият този мъж я загърби заради друга жена!… Едва не бе отведена против волята й като свидетел на дело за убийство!… Бе обвинена, макар и косвено, в съучастничество в друго престъпление: добитъкът, който един ден трябваше да ги направи приказно богати според баща й, се оказа краден!…

Кравите трябваше да бъдат върнати на собствениците им! Но как? На кого? И от кого? Ани нямаше никаква представа как се връщат откраднати крави. Беше се надявала да започне собствен бизнес с парите от продажбата на бащината си половина от стадото…

Джейкъб се запъти по навик към пътеката през горската поляна и Ани се опита да го накара да ускори ход. Налагаше се да побърза, ако искаше да се върне навреме за платнохода.

Засега всичко друго просто трябваше да изчака, докато успееше да се установи някъде, да отдъхне и да обмисли нещата.

Защо да не помисли и за светлата страна на проблема? Преглътна с мъка буцата, заседнала на гърлото й, и си напомни, че вече няма да се безпокои за къщата, няма да й трепери и да се пита дали следващата буря няма да я отнесе в океана. Ако реши да отплава в нечия посока, Ани й пожелаваше от сърце „На добър час!…“

Нямаше да се тревожи за странната фауна във варела с дъждовна вода, нито за непредвидимото поведение на стадо крави, които ритаха спасителите си, отмъкваха прането от простора или се чешеха в ъглите на къщата й и раздрънкваха чашите по полицата!

Нямаше да разбива сърцето си, питайки се дали Т’махо ще се върне някога при нея. Той очевидно бе с намерение да запълва времето си с други, по-интересни неща…

Нека да е така. Най-важното в момента бе пощенският платноход да стои на мястото си, докато тя събере нещата си и се върне обратно на пристанището. Надяваше се, че дотогава Т’махо и онази странна жена нямаше да са там и тя щеше да се качи на борда с известно достойнство…

На пристанището Т’махо нетърпеливо оглеждаше тълпата. Обвиненията срещу него бяха отпаднали, той беше свободен. Беше наясно, че един редовен съд няма да приеме в никакъв случай решенията на импровизираното съдебно заседание, но какво от това? Важното е, че никой тук не направи опит да го задържи.

Както и Етауак, слава богу. Старицата в никакъв случай не би могла да преживее и ден затворена. Беше се надявал от все сърце, че никой няма да се сети на кого беше подарил първата си секира… Но и това се оказа без значение.

Един след друг старейшините кимнаха на двамата мъже и Минго учтиво отговори на поздрава им. Т’махо бе прекалено зает да оглежда тълпата, опитвайки се да открие червенокосата глава…

Без да обръща внимание на приказките наоколо, той продължи упорито да я търси с поглед. Ани бе толкова дребна… Трябва да стъпи на нещо, за да я забележи сред гъмжилото от хора. Как му се искаше да я види, да я докосне… Да я притисне до себе си! Познаваше гордостта й и още не можеше да повярва, че тя бе пожертвала доброто си име, за да го спаси.

— Няма да имам нужда от примамките си този сезон, Т’махо. Ако искаш, можеш да използваш някои в онази долчинка зад къщата си — предложи му някой. Това всъщност бе островитянска форма на извинение и оправдаване.

— Благодаря — отговори той разсеяно.

Жената на Изер пристъпи към него с ръце, кръстосани под огромна престилка.

— Имам чудесно ядене вкъщи. Заповядай на вечеря. Минго, ела и ти със Сакета.

Ухилен до уши, Минго учтиво отказа. Той току-що бе зърнал Сакета.

— Много благодаря, госпожа Партения, но Сакета е сготвила супа от костенурка. — Блясъкът в очите му обаче нямаше нищо общо с мисълта за ядене и възрастната жена го проследи с многозначителна усмивка, когато той се спусна към стария дъб, под който стоеше любимата му.

Тялото на Снел бе надлежно увито и качено на борда на „Черният опал“. Един от мъжете застана там на стража: това бе уважение към институцията, чийто представител беше той, а не към убития. Беше решено да го погребат в океана, а едномачтовата му платноходка да се закотви на мястото, където обикновено стоварваше прекараните от континента животни, и засега да бъде оставена там.

Без да обръща внимание на жената, която го бе повикала — или по-точно бе повикала някой си Бенджамин — Т’махо бързо си проправи път през тълпата. Никъде не виждаше Ани! Искаше му се да запита за нея, но се колебаеше. Боже, каква жена! Заяви пред цялото село, че са били заедно през нощта, съзнавайки напълно какво значи това! За жена като Ани доброто име бе всичко, но тя го бе разменила с готовност срещу живота му! Едва сега схващаше значението на този жест.

— Бенджамин… Моля те…

Т’махо неохотно се обърна към жената до перилата на очуканата стара шхуна, която превозваше от години пощата и стока до острова. Неволно се стегна и в ушите му закънтя гласът на същата тази жена: „… Не ме е грижа, Йенсен, не бих могла никога да забравя… мръсни, езични дяволи избиха цялото ми семейство… Обичам те, скъпи, но или той, или аз…“

Баща му избра нея. Бенджамин изчезна: появи се Т’махо… Мръсният езичник беше отпратен там, където му бе мястото, а жената бе останала в онази къща на Ривър Стрийт…

— Бенджамин? — викаше го тя сега със слаб и треперещ глас. Тъй като Т’махо не се помръдна, преживявайки пак болката на миналото, тя пристъпи към него.

— Мадам.

— Сигурно никога не си помислял, че един ден пак ще се срещнем — започна тя колебливо. Т’махо замълча. Като кършеше ръце в ръкавици, тя го погледна за миг в очите, после бързо отклони поглед. „Но тя е вече стара“ — мислеше той смаяно. Винаги я беше възприемал като млада жена, а тя не беше млада дори тогава. Сега бе възрастна жена, все още запазила следи от някогашната си красота, но лицето й бе покрито с мрежа от бръчки, а златистата й коса беше посребрена… — Знам, че никога няма да ми простиш, Бенджамин… Непростим грях сторих… Страхувах се от самотата… имах отчаяна нужда от баща ти тогава…

„Толкова отчаяна, че не можа да го споделиш с детето му?“ Искаше му се да й хвърли тези думи в лицето, но не го направи. Какъв беше смисълът след толкова много години?

— Няма ли да ми кажеш нещо, Бенджамин?

— Казвам се Татамахо.

Тя се усмихна тъжно.

— Баща ти ми каза, че се наричаш с някакво езичес… индианско име. Но не успя да си го спомни.

Стояха на кея до платнохода. Тъй като пощата бе предадена, а стоката — разтоварена, хората бяха започнали да се прибират по къщите си. Разбира се, никой от тях не се въздържа да не хвърли любопитен поглед към високия млад метис и елегантно облечената дама.

— Защо дойде? Да не е умрял баща ми? Какво искаш от мен?

Тя трепна, сякаш я беше ударил, и Т’махо съжали за поведението си: държеше се като страхливо куче! Не беше характерно за него да се държи жестоко към жените: дори и към тези, които презираше.

— Йенсен е жив, но е много болен. Ще ме изслушаш ли? Заради баща си, не заради мен…

[1] Мачта, която поддържа платното на платнохода. — Б.пр. ↑

18.

За пръв път в живота си Сакета се чувстваше неловко. Шляпна понито по задницата, то заприпка към двора на Минго, а тя затича отстрани. Дали все още шушукат за нея? Скоро всички в селото ще разберат за нея и Джак Снел…

Минго вече знаеше. Не каза нищо, но тя виждаше ясно болката в очите му. Дали ще й прости някога? Онази първа нощ, след като я откри, той я бе отнесъл у дома си, бе я държал на скута си и я бе утешавал, а когато плачеше, я бе люлял като дете в ръцете си и бе шепнал думи, които не бе разбрала, но обичаше да слуша…

Понякога и Т’махо говореше на стария език, но когато ругаеше. Искаше й се да вярва, че Минго й говори нещо съвсем различно…

Така беше, но преди Минго да разбере кой е бил любовникът й…

Вероятно той винаги ще я съжалява. Преди една седмица — дори вчера! — жалостта му й стигаше. Дори не бе пропускала да използва чувствата му към нея, както бе правила винаги: предизвикваше го, флиртуваше, правеше се на сърдита, когато преценяваше, че може да извлече някаква облага от играта си.

Но сега изведнъж установи, че желае нещо повече. Не искаше само съчувствие — не и от Минго! Нито имаше желание да го предизвиква, както обичаше да прави в миналото. Забави крачка. Усещаше, че той е съвсем близо зад нея. Залюля пола и пак ускори ход.

Но същото направи и той. Сигурна беше. Тя забави крачки — и той стори същото. Усещаше го така ясно, като че ли имаше очи на тила си. Не успя да издържи повече напрежението, обърна се рязко, размахала пръст, за да му се скара.

Но зад нея нямаше никой.

— Минго? — извика тя колебливо. — Минго! Излез иззад онова дърво! Знам, че си там!

Тишина. Никаква дума. Нито дори насмешка.

Сърцето й се сви. Долната й устна затрепери и тя неволно я притисна с пръсти. А наоколо нямаше никой, който да оцени искреното й страдание.

Обърна се с мрачно изражение и продължи пътя си, питайки се дали ужасната й лъжа не бе отвратила Минго дотолкова, че да прогони любовта към нея от сърцето му. И призна пред себе си, че ако наистина е станало така — а тя го заслужаваше! — тя никога повече нямаше да бъде щастлива, дори и да доживееше до преклонна старост: като Етауак например.

Спря пред спретнатата му къща от кипарисово дърво и тръстиков покрив. Не бе сигурна дали трябваше да остане тук, или да се прибере в къщата на Етауак. Опасността бе отминала и нямаше причина да остава повече при Минго.

Но не искаше да се връща при Етауак. Там вонеше. Иначе беше чисто — тя сама се грижеше за това, — но всички тези стари гърнета, паници, вързопи с изсушени бурени, които Етауак държеше подръка за отварите си, воняха ужасяващо!…

Къщата на Минго миришеше на чистота като… като пушека — като домашния сапун и храната… Така трябваше да мирише една къща. Хубава къща беше, не бе претъпкана и лишена от въздух като някои други… Беше я построил сам, имаше и градинка около нея… Също и място за конете, както и кокошарник за гъските, които снасяха редовно яйца. Заедно с Т’махо бяха построили лодката, с която ходеха на риболов с малките мрежи. Планираха да построят и склад, където смятаха да съхраняват рибата след опушване и осоляване, докато Т’махо я прекара през пролива и я изтъргува срещу кафе, захар, плат, инструменти…

Минго имаше златни ръце: можеше и правеше всичко най-добре от всички! Имаше най-любящото, най-щедро сърце в света, а тя му се бе присмивала и бе приемала любовта му към нея като нещо, разбиращо се от само себе си, без да му предлага нищо в замяна…

Ами ако той се беше изморил от нея и капризите й? И бе довел някоя друга жена в дома си да му готви, да го кърпи и споделя леглото му?

Погледна отново над рамо и блъсна вратата със замрежени от сълзи очи, изпълнена със самосъжаление и нещо друго — нещо странно тревожно и непонятно… Вероятно за пръв път в живота си тя усещаше, че в опасност е нещо много по-важно от всичко, случило й се досега: включително Джак и загубата на бебето, и побоя, чиято цел бе да отнеме живота й…

А после изкрещя стресната:

— Минго! Изплаши ме до смърт!

Вероятно бе пресякъл през гората за по-направо и сега стоеше пред нея с ръце, кръстосани на масивния му гръден кош. Изглеждаше й до болка познат и скъп, но същевременно някак заплашителен.

— Опаковах нещата ти. Време е да се върнеш при Етауак.

Лицето й се сгърчи, но тя не отклони погледа си от него. Ако той разчете в очите й какво изпитва към него сега и й се присмее, така й се пада.

— Искаш да си отида? — прошепна тя.

Той не отговаряше и Сакета се зачуди дали е чул въпроса й. А после се уплаши…

Нещо силно и горещо запламтя за миг в очите му и незабавно угасна.

— Искаш ли да си отидеш?

Тя безмълвно поклати глава.

— Тогава остани.

Тя зачака. Не бе достатъчно.

— Защо? — промълви тя, без да го гледа в очите.

— Питаш защо? Защо излъга, че си спала с мен?

Тя повдигна гордо глава.

— Не съм излъгала! Е… Не съвсем. Наистина спя в леглото ти, нали? Харесва ми да спя в него. Защо да не го кажа?

— А аз се уморих да спя на пода.

Тя сви рамене, пръстите й заплитаха и разплитаха пискюлите, които висяха от кожения й колан.

— Леглото е достатъчно широко за двама. Спи там, където искаш.

В очите на Минго пак заиграха пламъци. И този път останаха да осветяват с блясъка си белязаното му лице.

— А ако поискам да спя с тебе?

До този момент Сакета бе оплела неспасяемо пискюлите на колана и неспокойните й пръсти се заловиха с тъканта на полата.

— Прави каквото искаш. Не ме е грижа.

Минго пое дълбоко дъх: наистина ли го чуваше?

— Искам само да си щастлива, врабченцето ми. Винаги си го знаела.

Лицето на Сакета грейна като целунато от първите утринни лъчи. Тя зачака.

И Минго зачака.

Сакета знаеше, че тя трябва да направи първата стъпка. Минго беше честен човек и никога нямаше да се възползва от думите й на кея. Никога нямаше да задържи една жена против волята й. Младата жена нямаше намерение да повтаря грешката си: може би това бе последният й шанс.

Тя пое дъх, хвърли се в ръцете му и извика:

— Ти! Само ти можеш да ме направиш щастлива! — Зарови лъчезарното си, потънало в радостни сълзи лице в смачканата му риза. — Моля те, не ме прогонвай, Минго. Никога, никога не го прави! — Като се смееше и плачеше едновременно, тя се притисна към него и покри лицето му с целувки: започна от белезите от изгорено и се спря на устните му…

Много по-късно Сакета въздъхна доволно. Минго лежеше до нея, блажено изтощен. Обърна се, обгърна я с ръце и благодари мълчаливо на Ахон и на всички други нови богове, които случайно можеха да се намират наоколо. Помоли се мълчаливо за сила и търпение да понесе тази чудесна нова благословия, с която най-сетне го дариха…

Ани имаше чувството, че са изминали часове, откакто бе избягала от сцената на позора си, а слънцето едва сега се опитваше да целуне водата. Когато тръгна към дома си, капитанът току-що се бе заловил да чете високо имената на щастливците, които бяха получили писма или някакви съобщения. Гласът му звънтеше ясно над шумната тълпа, която все още се мотаеше по кея, сякаш никой нямаше желание да признае, че този изпълнен с вълнения ден си отива.

Капитанът бе прочел високо името на Джърмани Хопър — писмо от сестра й в Нюпорт Нюс, и я бе изчакал да дойде и да го прибере. После бе обявен пакет от търговски посредник в Елизабет Сити за капитан Кейси. Но той, изглежда, се беше прибрал и някой трябваше да отиде и да го върне.

„Ако имам поне малко късмет — каза си Ани — всеки един да получи някакво съобщение днес, ще успея да прибера багажа си и да се върна, преди платноходът да потегли…“

— Хайде, Джейкъб! Побързай!… За бога, Джейкъб, престани да се туткаш!

Приближи се до къщата и изгледа несигурно струпаните на прага пакети. Питаше се как ще се справи с обемистата пътна чанта. В нея бе натъпкала дрехи за еднократна смяна, четка за коса и нощница. Надяваше се да изчака с тях момента, когато ще е в състояние да поиска да препратят куфара й.

Погледна къщурката, изправена като шесткрака блатна птица, и усети странния подтик да вкара Джейкъб под навеса и да поостане още малко. Беше оставила къщата със спуснати капаци и плътно затворена врата. Сега тя й се стори някак окаяна, изоставена и Ани се почувства като предателка, отхвърлила добър приятел. Вероятно има и по-лоши неща от заселване на този остров…

Но само преди час на кея тя бе отрязала всички пътища назад…

— Сбогом, татко — прошепна. — Съжалявам, че не успяхме да стигнем до прекрасните неща, които мечтаехме да вършим…

Всъщност за тях Ани бе мечтала. Съмняваше се дали Илайа бе мечтал някога и дали изобщо умееше да мечтае. Той дори не бе си направил труда да чете писмата й…

Тя подсмръкна и потърси кърпичка в ръкава си, после се сети, че я бе преместила в плетената чантичка. Джейкъб се възползва от моментното й разсейване и заклати задница към навеса.

— Хей! Спри се! — Тя затегли юздите, но животното не й обърна внимание: устата му беше много по-твърда от силата на ръцете й. Опита се да го подкара към пъна, за да грабне нещата си оттам и да потегли обратно към пристанището, но Джейкъб имаше други намерения.

— Упорито създание, нали вече закуси! Още не е време за вечеря!

Ани притисна шапката си с ръка, за да я предпази от ниския покрив на бараката, когато забеляза ездач, който се приближаваше бързо откъм юг, последван от половин дузина коне. Разпозна го веднага, въпреки че се взираше в него срещу заслепяващия блясък на следобедното слънце. Едва ли имаше друг човек в света, който да седи на коня с такава високомерна грация.

Но защо Т’махо води след себе си толкова много коне? Освен ако са били откраднати и той смята, че тъй като при нея има куп откраднати крави, тя ще се съгласи да приеме и конете.

Не. Не и Т’махо.

Разкъсана между силното желание да изтича срещу него, за да го посрещне, и еднакво силното желание да се скрие, Ани се плъзна от гърба на мулето, стисна юздите му и зачака. За какво идваше? Да й разкаже за жената в зелено? Или да й благодари за смелостта да заяви пред цялото село, че е преспала с него?

Джейкъб метна глава, юздите се измъкнаха от пръстите й, но тя не помръдна, неспособна да откъсне поглед от великолепния мъж, който сякаш олицетворяваше дивата красота на острова. Косата му, все още несплетена на плитка, летеше зад него като завеса от черна коприна, подета от лекия привечерен бриз.

С пресъхнала уста Ани го видя да скача от коня и да тръгва към нея, повел след себе си чудесни коне. Беше някак различен, но тя не разбра защо й се стори така — и как да разбере, след като мозъкът й блокира и тя престана да мисли?

Напрежението бе нарушено внезапно и много прозаично: Джейкъб и големият кон изведнъж решиха, че се мразят и всеки постъпи според нрава си: Джейкъб зарева, а конят, черен жребец, който хвърляше странни червеникави отблясъци под вечерното слънце, зарови земята и завъртя заплашително очи.

Т’махо се обърна, каза нещо и конят се укроти като омагьосан.

Сърцето й биеше така бързо, че почти отне дъха й, но тя проследи малката драма, питайки се защо той изглежда така различен. После изведнъж се досети. Т’махо носеше риза! Риза от фина материя и в мек нюанс на синия цвят. Тя лягаше плътно върху раменете му: създаваше се впечатление, че е пораснал, откакто тя е била скроена и ушита. Високата яка беше разкопчана. Широките клоширани ръкави се обръщаха нагоре и откриваха силни мускулести ръце, кожата му сякаш излъчваше топло сияние.

За пръв път го виждаше напълно облечен. Колко е красив! Сега очите му изглеждаха повече сини, отколкото сиви — заради цвета на ризата вероятно… „Никога не съм виждала по-прекрасни очи…“ — помисли Ани не за пръв път.

Но не ризата го правеше красавец. За неин срам тя трябваше да признае, че той е такъв и когато е напълно гол…

Лицето й пламна, но гордостта не й разреши да отклони поглед от него.

— Забрави ли нещо? — запита тя. — Както виждаш, затворила съм къщата, но можеш да влезеш.

Той пристъпи напред, без да реагира на думите й, стиснал в силна длан поводите на конете. Не се усмихваше. Не говореше. С риза или без риза, никога не бе изглеждал толкова надменен дивак, колкото в този момент. С разбито от болка сърце, Ани се вторачи безмълвно в него и в шестте коня — пет кобили и жребец. Ако смяташе, че тя ще поеме още един товар на крехките си рамене точно сега, определено не е добре — в главата му сигурно духа вятър!

— Нямам нужда от коне, но все пак благодаря.

Т’махо отстъпи крачка назад, пусна поводите на конете, скръсти ръце на гърдите си и шевовете на ризата му изпукаха заплашително. Конете се заловиха да пасат неизраслата, изгорена от солта трева по плажа.

„Ако така мисли да ме възнагради за опита ми да спася живота му — помисли Ани, — по-добре е да остана невъзнаградена!…“ Всъщност тя не бе спасила живота му. Оказа се, че самоунищожителният й жест беше напразен: и без него щяха да го освободят.

— Т’махо, уверявам те, че нямам нужда от твоите благодарности, нито ги искам. Всеки друг би направил същото при тези обстоятелства. Казах само истината. — Отклони поглед и наведе леко глава; стори й се, че ако продължава да го гледа още един миг, ще загуби всякакво чувство за достойнство и ще се хвърли в ръцете му. — Разбира се, тогава не знаех, че няма да има нужда от свидетелските ми показания. — Очите му проблеснаха в бързо настъпващия сумрак. Защо й се бяха сторили повече сини, отколкото сиви? Сега те имаха цвета на януарско небе точно преди снеговалеж. Ани потрепери. Вече сигурно е изпуснала пощенския платноход и ще се наложи да чака до другата седмица и дори по-дълго. Но вероятно ще умре от срам много преди платноходът пак да се появи на хоризонта. — Моля те — продължи тя с глас, който контролираше с огромно усилие на волята. — Няма да мога да пазя конете ти. Знаеш, че не мога… — Защо той настояваше толкова много да плати дълга си, ако такава е целта на посещението му? Плаща дълговете си и се връща при жената със зеленото боне с чиста съвест — затова ли е дошъл? В този момент й хрумна друга мисъл, още по-болезнена: ами ако конете бяха предназначени за плащане на… на други услуги?… — Прибери ги, Т’махо. Ти не ми дължиш нищо.

— Така постъпват моите хора — отвърна той. — Хората на майка ми.

„Какъв глупак съм бил — мислеше Т’махо. — Как съм могъл да смятам, че ще остана верен на произхода си, като загърбя толкова съществена част от себе си?“ Беше започнал да разбира как един мъж може да ослепее към всичко друго от любов към една жена. Йенсен Хамилтън беше загубил сина си, защото се бе влюбил. Синът му едва не изгуби жената, която означаваше много повече за него, отколкото всичко друго на света, защото бе объркан от смесения си произход.

Скоро ще трябва да отиде на континента и да се сдобри с баща си. Беше обещал на жената — Бриджит. Време беше. Дълго задържаната горчивина разяжда сърцето също както плъх сдъвква стената на хранилище за зърно…

Йенсен Хамилтън бил на смъртно легло и най-голямото му желание било да види пак сина си. Така му бе казала жената. Според нея баща му бил остарял и тъжен: тъгувал много за изгубения си син.

Т’махо си спомни хубавата къща на баща си и огромните полета с пшеница, памук и тютюн. Сега тази богата земя лежеше, изоставена и занемарена. Според жената, Бриджит, Йенсен винаги е бил много по-вглъбен в книгите, отколкото във фермерството, а сега е прекалено болен, за да разбере, че управителят на имота му не е нищо повече от пиян глупак, който го мами грубо. Йенсен имаше нужда от сина си и жена му бе дошла на острова да моли за прошка от името и на двамата.

„Ще отида“ — реши Т’махо. Не разбираше много от фермерство, но разбираше от хора. И имаше известни понятия за бизнес.

Но първо трябваше да открие сърцето си така, че да направи чест и на двата свята, които го бяха родили. Ани щеше да разбере. Той нямаше да допусне същата криворазбрана гордост, която бе държала син и баща разделени толкова дълго време, да го раздели от тази жена.

Тя не отместваше поглед от него, без да издава чувствата си. Т’махо се изкашля и ни в клин, ни в ръкав съжали, че не отдели време да заплете косите си.

— Ани… искам да кажа… би ли…

Пак се изкашля. В света на Ани, който беше и свят на баща му, първо трябваше да уговори нещата със стария Илайа и едва тогава да коленичи пред нея и да я обсипе с красиви думи.

Но Илайа беше мъртъв.

Сега Ани имаше огромна нужда от него. Нямаше да й разреши да му откаже. И ако заради това се налагаше да коленичи и да сипе красиви думи, какво толкова? Ще го направи.

Насъбра сили, разтвори широко ръце и ризата му се измъкна от тесните кожени панталони.

И Ани, независимо от буцата в гърлото и горчивината, натежала в корема й, не можеше да не се зачуди за пореден път на неповторимата му красота, от която лъхаше ароматът на диви свободни пространства, на открити огньове под звездно небе…

— Когато мъж от хората на майка ми — започна Т’махо с дълбок вълнуващ глас — желае някоя жена, той й предлага добитък или коне. Аз те искам. Ти отказваш конете ми? — Плесна с ръце и отпрати конете в галоп през пясъците. — Хората на баща ми решават тези неща по друг начин. Ти искаш хубави думи? Ще ти дам хубави думи.

Със смях, който прозвуча като ридание, Ани запита:

— Ще ми дадеш какво?

— Думи. Хубави думи и сгънати колене.

Той вдигна дълъг мускулест крак, сгъна го в коляното и пак го отпусна, като разкрачи крака.

— Какво, по дяволите, мислиш, че…

— Сгънато коляно. А сега следват хубави думи. Елдорадо? Елдорадо е най-красивата риба, която малко хора са виждали, защото тя плува само в дълбоките води далеч от брега. Орлови нокти? Имат сладък аромат. А какво ще кажеш за захарна тръстика? Стафиди. Думата не е особено хубава, но означава нещо сладко. Чеауонта. Означава червеношийка. Хубаво, нали? И дългоопашат папагал. — Не знаеше думата на майчините си хора за „папагал“. Толкова много думи бяха изгубени по пътя дотук… красиви, поетични думи, заместени от други, по-широко разпространени.

Но думите се създават, за да служат за връзка между хората. Може би е по-добре да се използват тези думи, които се разбират от повече хора…

Ани бавно седна на пъна: зелените й очи блестяха от изумление. Това ли беше оня строг мъж, който мереше думите си като пшенични зърна в година на глад? Мъжът, който многократно я бе подлудявал от страх?

— Т’махо, какво се предполага, че трябва да направя с всички тия твои красиви думи? — запита тя и на устните й затрепка усмивка, независимо от усилията да я потисне.

Той се приближи със сериозно изражение към нея и протегна ръка към нейната. След кратко колебание тя му разреши да я задържи в своята.

— Вземи ги в сърцето си — прошепна той. — Приеми думите ми, ако не приемаш конете ми. Въпреки че и конете, и думите изразяват едно и също. Те шепнат, че моите дни ще бъдат мрачни без теб и че сърцето ми плаче, когато ти извърнеш глава от мен. Те шепнат още, че тялото ми стене за твоето. И казват още, че искам да живееш в моята къща, да делиш моя огън, масата ми, леглото ми… Да носиш децата ми и името ми.

— О, Т’махо! — промълви тя.

— Казвам се Бенджамин — поправи я той нежно. Вдигна я от пъна, обгърна я с ръце и тръгна с нея през пустата ивица земя към дюните. Застана там и вгледан в океана, все още смръщен от скорошната буря, продължи: — Давам ти и моето море, което е море и на всички хора, живели преди мен. Сега то е и твое.

Обърна се към спокойните води на Палмико и каза:

— Дарявам те и с моите води, в които ловя риба. Сега и те са твои.

Посочи към първите няколко звезди, които вече примигваха на вечерното небе:

— Моите небеса. Моето небе. И те са твои. Мрежите ми. Къщата ми. Лодките ми. Всичко мое, Ани, сега е твое. И любовта в мен е твоя — ако я приемеш.

Ани се освободи от ръцете му и отстъпи назад. С достойнство, което би ощастливило госпожа Би, тя отвърна със сериозен глас:

— Приемам. Нямам нищо стойностно, което да ти предложа, но сърцето ми ти принадлежи. Моят свят винаги ще бъде твоят свят, Т’махо, защото той ще бъде там, където си ти.

В очите му припламна огън и запали същия в сърцето й.

— Бенджамин — прошепна той.

— Бенджамин — повтори тя прилежно.

Но докато я целуваше, Ани знаеше, че за нея той завинаги ще остане Т’махо.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.